ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2026 р. Справа №914/2555/25

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача): Якімець Г.Г.,
Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,
в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
розглянувши апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького, вих.№ 431/25 від 21 листопада 2025 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 27 жовтня 2025 року (повний текст підписано 03.11.2025), суддя Никон О.З.
у справі № 914/2555/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансової компанії “Алькор”, м. Дніпро
до відповідача-1 Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького, с. Віжомля, Львівська область
до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю “Агролайф Корми”, с. Давидів, Львівська область
про стягнення 171 126, 60 грн

встановив:
21 серпня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансової компанії “Алькор” звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідачів Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького та Товариства з обмеженою відповідальністю “Агролайф Корми” про стягнення 171 126, 60 грн.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 27 жовтня 2025 року у справі № 914/2555/25 позов задоволено: присуджено до стягнення солідарно з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького та Товариства з обмеженою відповідальністю “Агролайф Корми” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансової компанії “Алькор” 163 464,00 грн заборгованості за лізинговими платежами, 332,20 грн інфляційних втрат, 551,52 грн 3% річних, 1 079,86 грн 10% річних, 5 699,01 грн пені. Здійснено розподіл судового збору.
Поряд з цим, як вбачається з рішення, судом відмовлено у задоволенні клопотання Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького про розстрочення виконання рішення суду на шість місяців зі щомісячною сплатою 28 521,00 грн.
Рішення суду в частині відмови в задоволення клопотання відповідача-1 про розстрочення виконання рішення мотивоване тим, що відповідач-1 зазначаючи про те, що такий провадить активний збір врожаю, реалізація якого дасть змогу сплатити позивачу наявну заборгованість, не надає жодних доказів, які б підтверджували вказані обставини. Більше того, суд зазначив, що наведені відповідачем-1 обставини не підтверджують його майновий стан та фінансову спроможність виконувати свої зобов`язання.
Частково не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач-1 – Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 27 жовтня 2025 року у справі № 914/2555/25 в частині стягнення солідарно з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького та Товариства з обмеженою відповідальністю “Агролайф Корми” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансової компанії “Алькор” 163 464,00 грн заборгованості за лізинговими платежами, 332,20 грн інфляційних втрат, 551,52 грн 3% річних, 1 079,86 грн 10% річних, 5 699,01 грн пені та ухвалити нове у цій частині, яким розстрочити виконання рішення суду, згідно з наступним графіком: - до 31 жовтня 2025 року 28 521,00 грн.; - до 30 листопада 2025 року 28 521,00 грн.; - до 21 грудня 2025 року 28 521,00 грн.; - до 31 січня 2026 року 28 521,00 грн.; - до 28 лютого 2026 року 28 521,00 грн.; - до 31 березня 2026 року 28 521,00 грн. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення Господарського суду Львівської області постановлено при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильного дослідження та оцінки доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи та при порушенні норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що в рішенні суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у розстроченні виконання рішення, а також не надав належної оцінки доводам відповідача-1, що дає підстави вважати, що суд не в повній мірі з`ясував всі обставини справи, що є наслідком неправильного дослідження та оцінки доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи. Скаржник звертає увагу, що Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького є підприємством сільськогосподарської промисловості, основним видом діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур та отримує прибуток за рахунок реалізації вирощеної продукції. Вказує, що провів активну посівну кампанію 2025 року, з метою вирощення та подальшої реалізації продукції, що дасть змогу сплатити позивачу наявну заборгованість, проте, проведення всіх етапів посівної, а саме закупівля насіння, міндобрив, пального та багато іншого, спричинило в покупця дещо скрутне матеріальне становище, що і стало причиною затримки з оплатами згідно договору. Одночасно скаржник повідомляє, що СТзОВ імені Данила Галицького в жодному разі не відмовляється від прийнятих на себе зобов`язань згідно укладеного договору між сторонами. Крім цього, апелянт зазначає, що доказів понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах суду не наведено.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі № 914/2555/25 за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького на рішення Господарського суду Львівської області від 27 жовтня 2025 року; витребувано з місцевого господарського суду матеріали справи; позивачу та відповідачу-2 надано строк (15 днів з дня вручення ухвали суду) для подання відзиву на апеляційну скаргу; справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на підставі ч.10 ст.270 ГПК України.
Судом встановлено, що ухвала суду належним чином надіслана сторонам у справі, доставлена до їх електронних кабінетів, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, підписаними відповідальним працівником.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, зазначає, що позивач під час розгляду справи у суді першої інстанції, про що зазначено у відповіді на відзив, а також в суді апеляційної інстанції виступає проти такого розстрочення, вважає його безпідставним та таким, що направлено на затягування погашення наявної заборгованості. Також позивач звертає увагу, що твердження відповідача-1, що суд першої інстанції не аргументував відмову у розстрочці виконання рішення суду не відповідає дійсності, адже в тексті рішення суду наявний окремий розділ «щодо клопотання відповідача-1 про розстрочення виконання рішення суду», в якому суд першої інстанції зазначив, з посиланням на норми чинного законодавства, чому клопотання відповідача-1 про розстрочення виконання рішення суду не підлягає задоволенню. Також позивач звертає увагу суду на те, що надавати чи не надавати розстрочення виконання рішення суду є правом, а не обов`язком суду, таким чином суд першої інстанції абсолютно правильно відмовив відповідачу-1 у розстроченні виконання рішення суду.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача-2 до суду не надходив.
Заяв про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Статтею 326 ГПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ч.1 ст.239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Поряд з тим, відповідно до ч.ч.1,2 ст.331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у двадцятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Згідно з ч.ч.3,4,5 ст.331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи – тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Ураховуючи викладене, вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.
Розстрочка - це виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому необхідно враховувати, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 331 ГПК України, вказана норма не вимагає, а господарський суд законодавчо обмежений конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення, який не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення.
Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо.
Отже, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення або розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінювати докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 ГПК України.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 29.04.2025 у справі № 917/1131/24.
Відповідно до вказаної норми господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням наведеного суд самостійно вирішує питання стосовно достовірності доказів, достатності їх для винесення рішення, істинності відомостей, які містяться в доказах. Близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 910/8153/17.
Як вбачається з матеріалів цієї справи відповідачем-1 до місцевого господарського суду заявлено клопотання про розстрочення виконання рішення суду на шість місяців зі щомісячною сплатою 28 521,00 грн., в якому посилається на те, що такий провадить активний збір врожаю, реалізація якого дасть змогу сплатити позивачу наявну заборгованість.
При вирішенні питання щодо надання розстрочки виконання рішення, суд першої інстанції правомірно врахував, що відповідачем-1 не надано жодних доказів, які б підтверджували вказані ним у клопотанні обставини, більше того, наведені відповідачем-1 обставини не підтверджують його майновий стан та фінансову спроможність виконувати свої зобов`язання та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні клопотання останнього про розстрочення виконання рішення суду. 
При цьому, посилання апелянта на сезонний характер сільськогосподарської діяльності та витрати, пов`язані з проведенням посівної кампанії 2025 року, не можуть визнаватися обставинами, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання судового рішення у розумінні частини третьої статті 331 ГПК України. Такі обставини є типовими та передбачуваними умовами здійснення господарської діяльності сільськогосподарського підприємства і не мають ознак надзвичайності чи винятковості. При цьому відповідач-1 обмежився загальними твердженнями про тимчасове погіршення платоспроможності, не підтвердивши їх належними доказами.
Суд звертає увагу, що у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від вчинення) таких дій.
Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про дійсно скрутне матеріальне становище відповідача-1, зокрема фінансової звітності, банківських виписок, доказів відсутності коштів на рахунках, загрози неплатоспроможності чи банкрутства, відсутності майна, на яке може бути звернено стягнення. Таким чином, апелянтом не доведено наявності об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливлюють або істотно ускладнюють виконання рішення суду.
Посилання апелянта на відсутність доведених збитків у позивача не має правового значення для вирішення питання про розстрочення виконання рішення. Господарський процесуальний кодекс України не ставить можливість застосування статті 331 ГПК України у залежність від доведеності збитків стягувачем, оскільки саме невиконання судового рішення у встановлений строк вже є порушенням його майнових прав та легітимних очікувань.
Твердження апелянта про формальний підхід суду першої інстанції до оцінки доводів відповідача-1 та порушення статті 86 ГПК України є необґрунтованими. Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що місцевий господарський суд розглянув подане клопотання про розстрочення виконання рішення, дослідив наведені відповідачем-1 пояснення та дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для його задоволення. Незгода апелянта з правовими висновками суду не свідчить про неповноту чи необ`єктивність оцінки доказів. 
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Відтак, колегія суддів, враховуючи положення ст.331 ГПК України, погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького про розстрочення виконання рішення суду.
При цьому, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі “Шмалько проти України” від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Стаття 6 Конвенції з прав людини гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Право на виконання судового рішення є невід`ємною гарантією відновлення порушеного права позивача та складовою судового захисту його прав.
Відтак, за відсутності виняткових обставин щодо відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду, останнє повинно бути виконаним боржником.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 275 ГПК України передбачено право суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Слід зазначити, що скаржниками не доведено, а апеляційним судом не встановлено наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в розстроченні виконання рішення суду, відтак, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.236, 239, 270, 275, 276, 281, 282, 331 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 27 жовтня 2025 року у справі № 914/2555/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького – без задоволення.
Матеріали справи № 914/2555/25 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.