КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4216/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня  2025 року м. Київ
Справа № 757/45815/20-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури Нагальнюка Романа на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Ільєвої Т.Г., 
у справі за позовом Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та промисловості України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації прав і обтяжень на нерухоме майно, визнання недійсними договорів купівлі - продажу квартири та витребування майна,

встановив:

У лютому 2021 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла позовна заява Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та промисловості України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації прав і обтяжень на нерухоме майно, визнання недійсними договорів купівлі - продажу квартири та витребування майна.
Мотивуючі заявлені вимоги, позивач зазначає, що під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 420200101100000114 від 29.05.2020 прокурором встановлено, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 122, 4 кв.м. у Печерському районі міста Києва, яка належить державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, вибула з її володіння без волі власника.
Окрім цього, було встановлено, що спірна квартира відчужувалась на користь третіх осіб, які не мали на те законних підстав.
З врахуванням зазначеного, прокурор звернувся до суду за захистом прав держави в особі Міністерства аграрної політики та промисловості України та просить:
- скасувати державну реєстрацію прав і обтяжень на нерухоме майно (індексний номер 43889220 від 06.11.2018), оформлену записом про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000), здійснені державним реєстратором Київської міської філії КП «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради;
- визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000), укладений 04.09.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- скасувати державну реєстрацію прав і обтяжень на нерухоме майно (індексний номер 48608350 від 10.09.2019), оформлену записом про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000), здійснені приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Шевчуком Д.В.;
- визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000), укладений 04.05.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
- витребувати від ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Міністерства аграрної політики та продовольства України (код ЄДРПОУ 37471967; вул. Хрещатик, 24, м. Київ, 01001) квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000).
- скасувати державну реєстрацію прав і обтяжень на нерухоме майно (індексний номер 52133783 від 04.05.2020), оформлену записом про право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000), здійснені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням, Заступник керівника Київської міської прокуратури Нагальнюк Р. звернувсяз апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано ст. ст. 387, 388 ЦК України до спірних правовідносин та не враховано, що як на момент пред`явлення прокурором позову, так і на дату ухвалення судового рішення у справі № 757/45815/20-ц (03.10.2024) право власності на спірну квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно саме за ОСОБА_3 , а отже квартира підлягає витребуванню саме від нього, а не від   ОСОБА_4 , що відповідає висновкам Верховного Суду. Враховуючи усталену практику Верховного Суду щодо можливості витребування майна виключно від особи, за якою зареєстровано право власності на нього, прокурором пред`явлено позов про витребування спірної квартири до особи, за якою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на спірне майно.
Разом з тим, поза увагою суду залишилось те, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 31.05.2021 у справі № 757/45815/20-ц та ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27.05.2020 у справі № 757/21256/20-ц за заявою прокурора вжито заходи забезпечення позову: накладено арешт на спірну квартиру та заборонено державним реєстратором вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цієї квартири.
У подальшому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол О.Г. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.08.2022 право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 .
Надалі на підставі наказу Міністерства юстиції України від 09.02.2023 № 556/6 вказану реєстраційну дію (про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру) 10.02.2023 скасовано, що свідчить про очевидну недобросовісність ОСОБА_3 .
Однак, суд першої інстанції не дослідив вказані обставини недобросовісності ОСОБА_3 , що мають значення для справи та внаслідок чого безпідставно відмовив прокурору у позові, не врахувавши, що від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку, а також безпідставно надав оцінку добросовісності ОСОБА_4 , який не є відповідачем у даній справі (відсутні позовні вимоги до нього).
Також висновок суду першої інстанції про належність спірного майна   ОСОБА_4 на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/1142/24-ц, яке не набрало законної сили, є передчасним, оскільки ухвалою Київського апеляційного суду від 05.08.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Печерського районного суду міста Киева від 29.04.2024 у справі № 757/1142/24-ц і на дату ухвалення оскаржуваного рішення у справі № 757/45815/20-ц (03.10.2024) рішення у справі № 757/1142/24-ц не набрало законної сили, а тому його висновки не можуть бути остаточними для даної справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду - залишити без змін.
Вважає, що суд першої інстанції дослідив усі матеріали справи, надав їм належну оцінку та прийшов до правильного висновку, що   ОСОБА_4 є останнім набувачем спірного майна, а відповідно і належним відповідачем щодо вимоги про витребування спірної квартири.
Наведене також свідчить про те, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, а саме ст. 387,388 ЦК України та прийшов до висновку, що вимога позивачем про витребування майна заявлена до неналежного відповідача, що було встановлено під час судового розгляду.
Звертає увагу, що стороною позивача в ході розгляду справи не заявлялось клопотань про заміну неналежного відповідача належним, при тому, що представник третьої особи заявляв про те, що позивач не вірно визначив відповідача щодо вимоги про витребування спірної квартири, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що останнім набувачем спірного майна є саме   ОСОБА_4 . 
Водночас, навіть якщо б позивач заявив клопотання про заміну неналежного відповідача і ОСОБА_4 набув би статусу відповідача, то позовні вимоги про витребування майна від ОСОБА_4 не підлягали задоволенню, оскільки останній є добросовісним набувачем спірного майна. На підтвердження зазначеного   ОСОБА_4 вчинив все від нього залежне, щоб пересвідчитись, що квартира відчужується належним власником квартири, що на квартиру відсутні будь-які заборони та обтяження, отже були відсутні будь-які сумніви, що квартира може відчужуватись незаконно.
Звертає увагу на те, що у зв`язку з тим, що матеріали справи не містять такого доказу, як акт приймання-передачі майна від 17.02.2011 року, тому у ОСОБА_4 є сумніви з приводу того, чи взагалі передавалась спірна квартира з балансу ДП «Агроспецсервіс» на баланс Міністерства аграрної політики України.
Отже, оскільки спірна квартира не передавалась на баланс Міністерства, то можна стверджувати про відсутність порушених прав Міністерства, а також про відсутність повноважень прокуратури на представництво інтересів Міністерства. Так, оскільки права Міністерства не порушені, то це є окремою підставою для відмови у позові.

В судовому засіданні представник Київської міської прокуратури - Вакулюк Д.С. підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.
Представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідачі або їх представники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, за наявними у матеріалах справи адресами, тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України судом вирішено за можливе розглянути справу за їх відсутності. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор зазначав, що спірна квартира належить державі в особі Міністерства аграрної політики та промисловості України з 1996 року на підставі договору купівлі-продажу, проте незаконно вибула з її володіння без волі власника шляхом реєстрації права власності за ОСОБА_1 , на підставі неіснуючого рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2016 року. Внаслідок подальшого відчуження квартири право власності на спірну квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_3 . Тому прокурор просив: 
- скасувати державну реєстрацію прав права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , здійснену державним реєстратором Київської міської філії КП «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради;
- визнати недійсним договір купівлі - продажу спірної квартири, укладений 04 вересня 2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, здійснену приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Шевчуком Д.В.;
- визнати недійсним договір купівлі - продажу спірної квартири, укладений 04 травня 2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
- витребувати від ОСОБА_3 на користь Міністерства аграрної політики та продовольства України квартиру АДРЕСА_1 ,
- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 122, 4 кв.м. у Печерському районі міста Києва, здійснену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та про визнання недійсними укладених ними договорів купівлі-продажу квартири від 04 вересня 2019 року та від 04 травня 2020 року відповідно, суд першої інстанції виходив з того, що одночасне пред`явлення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) та про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції є помилковим, оскільки вказані позовні вимоги є взаємовиключними, а рішення, яким одночасно будуть задоволені такі вимоги, призведе до конфлікту інтересів та неможливості одночасного виконання цих вимог, адже виконання однієї вимоги виключає можливість виконання іншої.
З урахуванням зазначеного та вимог позивача, який просить суд скасувати державні реєстрації прав і обтяжень на нерухоме майно, визнати недійсними договори купівлі-продажу та одночасно витребувати майно у неналежного відповідача свідчить про те, що стороною позивача було обрано неефективний спосіб захисту своїх прав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування у ОСОБА_3 на користь Міністерства аграрної політики та продовольства України квартири АДРЕСА_1 та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що третя особа  ОСОБА_4 є останнім набувачем спірного майна, а відповідно і належним відповідачем щодо вимоги про витребування спірної квартири. Однак, позивач просить витребувати квартиру від ОСОБА_3 на користь Міністерства аграрної політики та продовольства України, відтак, вимога заявлена до неналежного відповідача. Стороною позивача в ході розгляду справи не заявлялось клопотань про заміну неналежного відповідача належним, при тому, що представник третьої особи заявляв про те, що позивач не вірно визначив відповідача щодо вимоги про витребування спірної квартири, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що останнім набувачем спірного майна є саме ОСОБА_4 .
Таким чином, з урахуванням зазначеного та вимог позивача, а саме те, що позивач, зокрема, просить суд скасувати державні реєстрації прав і обтяжень на нерухоме майно, визнати недійсними договори купівлі-продажу та одночасно витребувати майно у неналежного відповідача, суд дійшов висновку, що стороною позивача було обрано неефективний спосіб захисту своїх прав.

Відповідно до змісту та вимог апеляційної скарги, прокурор просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування спірної квартири від ОСОБА_3 на користь Міністерства аграрної політики та продовольства України та ухвалити нове судове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити. 
З висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 122,4 кв.м., на підставі статей 170 та 326 ЦК України, статті 141 ГК України, статей 1,3,4 та 12 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Фондом державного майна України за інформацією Міністерства аграрної політики та продовольства України включена до переліку об`єктів державної власності.
На підтвердженням вказаних обставин стороною позивача було долучено копію листа-відповіді Фонду державного майна України від 01.07.2020 № 10-15-12992 на 41-3200Вих-20 від 09.06.2020, в якій зазначено, що до Фонду з метою внесення до Реєстру Міністерством аграрної політики та продовольства України надавалися відомості про нерухоме державне майно, зокрема, про квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 122,4 кв.м., яка перебуває на його балансі (а.с.16, том 1).
Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, квартира була зареєстрована на праві власності за Державним комітетом харчової промисловості (Держхарчопром) України, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11.10.1996 року. (а.с.13, том 1).
11 жовтня 1996 року між ОСОБА_6 та Держахарчопромом України в особі ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що складається із п`яти жилих кімнат, загальною площею 121, 6 кв.м., жилою площею 95,1 кв.м. Договір посвідчено державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1у-1303.
За повідомленням КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована на праві власності за Держхарчпром України на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.1996 року ( а.с. 14, т. 1).
01 квітня 2008 державним нотаріусом Міністерству аграрної політики України видано дублікат вказаного договору купівлі-продажу квартири, замість втраченого оригіналу (а.с.15, том 1).
Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 21 липня 2009 року № 521 квартира АДРЕСА_1 передана на баланс Державного підприємства «Агроспецсервіс» (а.с.29, том 1).
Відповідно до Наказу Мінагрополітики від 07.02.2011 № 39 та на підставі акту приймання-передачі майна від 17.02.2011 вказана квартира передана з балансу ДП «Агроспецсервіс» на баланс Міністерства аграрної політики України (а.с.25, том 1).
Як вбачається з довідки голови профкому Мінагрополітики України Степаненка В.Л. від 30 січня 2015 року ( а.с. 20, т. 1), квартира за адресою АДРЕСА_3 , згідно з наказом Мінагрополітики України від 07 лютого 2011 року № 39 передана від ДП «Агроспецсервіс» на баланс Міністерства. Квартира 4-х кімнатна, загальна площа приміщень - 122,8 кв.м., жила - 85, 2 кв.м. Рік здачі в експлуатацію - 1935 рік, забудова цегляна п`ятиповерхова, висота стелі - 3,0 метри, квартира знаходиться на 4 поверсі.
Коридор, кухня, вбиральня, ванна , дві кладові та дві жилі кімнати знаходяться в незадовільному стані та потребують капітального ремонту. Дві інші жилі кімнати потребують косметичного ремонту. Станом на 01 жовтня 2014 року заборгованість перед КП УЖГ «Хрещатик» складала 36 980 грн. ( а.с. 20, т. 1).
Згідно з листом директора Департаменту фінансово-кредитної політики та бухгалтерського обліку від 31 січня 2015 року на адресу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Хрещатик», квартира за адресою АДРЕСА_3 знаходиться на балансі Міністерства аграрної політики та продовольства України, триває робота у визначенні шляхів вирішення питання щодо погашення заборгованості, яка виникла станом на 01.10.2014 року ( а.с. 34). 
Згідно з службовою запискою начальника Управління бухгалтерського обліку і звітності Міністерства аграрної політики та продовольства України від 26 червня 2017 року, адресовану Департаменту з управління державною власністю, на балансі Міністерства у період з 2012 по 1 квартал 2017 року обліковувались квартири, серед яких квартира АДРЕСА_1 ( а.с. 21- 24, т. 1).
За інформацією Міністерства аграрної політики та продовольства України від 15.09.2020, квартира АДРЕСА_1 обліковується на балансі у Міністерства (а.с. 17, том 1). Також, у даному листі Міністерства зазначено, що за даними Єдиного реєстру об`єктів державної власності вказана квартира також віднесена до майна, що належить Міністерству.
Разом з цим, як стверджує позивач, під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 420200101100000114 від 29.05.2020, прокурором встановлено, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 122, 4 кв.м. у Печерському районі міста Києва, яка належить державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, вибула з її володіння без волі власника.
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 травня 2020 року встановлено, що 01 листопада 2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Київської міської філії КП «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Мироненком Д.О. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу): Індексний номер 43889220 від 06.11.2018) внесені відомості про набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000 (а.с. 36-37, 41, том 1).
Підставою для реєстрації права власності стало рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2016 у справі № 200/23498/16 (а.с. 38-39, том 1).
За інформацією Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2020 року в провадженні вказаного суду справи №200/23498/16 не перебувало, серед реєстраційних даних АСДС також відсутні відомості щодо надходження до суду позову ОСОБА_1 до ДП «Агроспецсервіс», Міністерства аграрної політики та продовольства України, Фонду державного майна України, ОСОБА_8 про визнання права власності (а.с. 40, том 1).
В подальшому, 04 вересня 2019 відбувся перехід права власності на спірну квартиру від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , шляхом внесення відповідного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію переходу права власності. Підставою переходу права власності на спірну квартиру від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є договір купівлі-продажу, що був укладений 04 вересня 2019 між вказаними відповідачами (а.с. 36-37, 44 том 1).
Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу квартири від 04 вересня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області, Купріков Є.В., 1967 р.н., зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 , від імені якого на підставі довіреності діє ОСОБА_9 , продав, а ОСОБА_2 , 1936 р.н., що проживає в АДРЕСА_5 , купив квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 122,4 кв.м, житловою площею 85,2 кв.м. Продаж квартири вчинено за ціну 652 000 грн.( а.с. 44, т.1)
04 травня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень: індексний номер 52133783 від 04.05.2020) внесено запис про реєстрацію переходу права власності на спірну квартиру від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (а.с.50, том 1).
Реєстрацію переходу права власності за ОСОБА_3 проведено на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 04 травня 2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.47-49, том 1).
Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 04 травня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. за реєстровим № 2199, ОСОБА_2 , 1936 р.н., від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_10 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області від 25 вересня 2006 року ОСОБА_11 , продав, а ОСОБА_3 , 1987 р.н., що зареєстрований за адресою АДРЕСА_6 , купив спірну квартиру за ціною 2 811 924 грн. ( а.с. 48-49, т. 1).
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року було відкрито провадження у даній справі.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року було задоволено заяву прокурора про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії ; вчиняти будь-які дії, в тому числі, але не обмежуючись, щодо укладення договорів, вчинення інших правочинів щодо об`єкту нерухомого майна: житлова квартира АДРЕСА_1 загальною площею 122,4 кв.м., житловою площею 85,2 кв.м.
Постановою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_12 - залишено без задоволення. Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року про забезпечення позову - залишено без змін.
В ході судового розгляду за клопотанням першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва Вігірінської О. судом було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4 .
З наявної у матеріалах справи копії договору купівлі-продажу квартири від 12 серпня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 2048, вбачається, що 12 серпня 2022 року між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 . Продаж вчинено за 5 484 000 грн. (а.с. 64-67, том 3).
На підставі вищезазначеного договору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. здійснила державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 
26 січня 2023 Державний реєстратор Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко В.В. звернулась до Міністерства юстиції України (відповідача) зі скаргою N 17-07/21, у якій зазначила про незаконне вчинення невідомими особами від її імені реєстраційних дій з метою зняття/накладання обтяжень, арештів з нерухомого майна.
За наслідками розгляду скарги державного реєстратора Калинченко В.В., Міністерством юстиції України прийнято наказ № 556/5 від 09.02.2023 «Про задоволення скарги», яким скасовано ряд рішень державних реєстраторів. З вищезазначеного наказу вбачається, що:
- на підставі рішення державного реєстратора від 15 грудня 2021 року № 62290628 припинено запис про арешт №42286377, №42520163 на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .
Внаслідок припинення арештів №42286377, №42520163, на підставі рішення від 12.08.2022 року №64481546, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол О.Г. було змінено площу та зареєстровано перехід права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , на підставі рішення від 12.08.2022 № 64481649, прийнятого приватним нотаріусом Буглак-Куцевол О.Г., було зареєстровано заборону на квартиру, а на підставі рішення від 13.09.2022 № 64787658, прийнятого приватним нотаріусом Чорногуз О.В., припинено заборону на квартиру.

У січні 2024 року ОСОБА_4 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України, треті особи: Державний реєстратор Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко Вікторія Вікторівна, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування наказу в частині та зобов`язання вчинити певні дії.
29 квітня 2024 року у вказаній справі Печерським районним судом м. Києва було ухвалено рішення про часткове задоволення позову, яке на час ухвалення оскаржуваного рішення у даній справі не набуло законної сили.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.
Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Приписи статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц).
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 зазначено, що якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).
Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном».
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з вимогами про витребування майна необхідно звернутись до останнього набувача нерухомого майна, який набув прав на спірне майно, оскільки визначення вірного відповідача є важливим елементом при вирішенні справи по суті.
В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано ст. ст. 387, 388 ЦК України до спірних правовідносин та не враховано, що як на момент пред`явлення прокурором позову, так і на дату ухвалення судового рішення у справі № 757/45815/20-ц право власності на спірну квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно саме за ОСОБА_3 , а отже квартира підлягає витребуванню саме від нього, а не від ОСОБА_4 .
Також прокурор зазначає, що у даному випадку як станом на 19.10.2020 (дата подання позову), так і станом на 03.10.2024 (дату ухвалення судом оскаржуваного рішення), і на даний час право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Проте колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги прокурора, враховуючи наступне. 
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12 серпня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 спірну квартиру за 5 484 000 грн., з яких 2 193 600 грн. сплатив у день підписання цього договору, а решту - 3290 400 грн. зобов`язується сплатити до 16 вересня 2022 року включно.
Згідно з п. 3 договору договір вважається укладеним з моменту нотаріального посвідчення, а право власності на квартиру покупець набуває з моменту державної реєстрації цього договору Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснюється одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 12 серпня 2022 року о 15:19:59 приватним нотаріусом Буглак О.Г. було зареєстровано право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру ( а.с. 195, т. 3) 
Також з договору вбачається, що нотаріусом Буглак О.Г. на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» накладено заборону відчуження спірної квартири, яка належить ОСОБА_4 , до виконання умов цього договору купівлі-продажу, а також здійснено  реєстрацію обтяження, а саме заборону відчуження нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 (рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, індексний номер: 64481649 від 12.08.2022).
У зв`язку із повним виконанням ОСОБА_4 , зобов`язань за договором купівлі-продажу квартири, ОСОБА_3 склав заяву від 13 вересня 2022 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. Даною заявою ОСОБА_3 підтвердив факт повного розрахунку та отримання грошових коштів від ОСОБА_4 ( а.с. 199, т. 3).
На підставі зазначеної заяви приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. було припинено обтяження на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_3 (індексний номер рішення 64787658 від 13.09.2022).
За наслідками розгляду скарги державного реєстратора Калинченко В.В. від 26 січня 2023 року, Міністерством юстиції України прийнято наказ № 556/5 від 09.02.2023 «Про задоволення скарги», яким скасовано ряд рішень державних реєстраторів, серед яких рішення про припинення записів про арешт спірної квартири та рішення приватного нотаріуса Буглак О.Г. про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 від 12 серпня 2022 року.
Зі змісту наказу Міністерства юстиції України (п. 8) вбачається, що внаслідок припинення арештів №№ 42286377, 42520163 на підставі рішення від 12.08.2022 № 64481546, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., було змінено площу та зареєстровано перехід права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , на підставі рішення від 12.08.2022 № 64481649, прийнятого приватним нотаріусом Буглак О.Г., було зареєстровано заборону на квартиру, а на підставі рішення від 13.09.2022 № 64787658, прийнятого приватним нотаріусом Чорногуз О.В., припинено заборону на квартиру.

У постанові Верховного Суду у справі № 522/3999/23 від 17 січня 2024 року зазначено, що відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21) вказувала на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (пункт 46).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17 вказала, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Під час дослідження судом обставин існування в особи права власності, необхідним першочергово є встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама собою державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року в справі № 910/10987/18 викладено правовий висновок про те, що відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Наведеною нормою законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії та які мають пріоритет над записами, що містяться у Державному реєстрі.

Враховуючи викладені висновки та правовідносини, що склалися між сторонами, апеляційний суд вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 12 серпня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., за яким ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_4 , є оспорюваним правочином, а тому саме ОСОБА_4 є фактичним володільцем та останнім набувачем спірного нерухомого майна.
Як пояснив представник третьої особи ОСОБА_5 , ОСОБА_4 є дійсним володільцем квартири, яка перебуває в його користуванні, спірна квартира була придбана ним у занедбаному стані, вона потребує капітального ремонту, при цьому здійснити дії по реєстрації права власності він не може, оскільки ухвалою суду у даній справі на квартиру накладено арешт. 
Доводи прокурора про те, що вказаний договір купівлі-продажу є нікчемним, оскільки його було укладено під час дії ухвали суду у даній справі про забезпечення позову та накладення арешту на квартиру, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу від 12.08.2022 року, квартира під арештом чи забороною не перебувала, про що свідчать Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та суб`єкта від 12 серпня 2022 року.

Посилання суду першої інстанції на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року у справі № 757/1142/24-ц, яке на час ухвалення оскаржуваного рішення не набуло законної сили, не призвело до неправильно вирішення справи, а доводи прокурора, які наведені в апеляційній скарзі, не спростовують того факту, що ОСОБА_4 є останнім набувачем спірної квартири.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення право власності за ОСОБА_4 в Державному реєстрі речових прав не було зареєстровано, а тому підстави для витребування вказаного майна у ОСОБА_4 відсутні, колегія суддів відхиляє, оскільки внаслідок укладення договору купівлі-продажу квартири 12 серпня 2022 року за ОСОБА_4 було зареєстроване право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак у подальшому реєстрація права власності скасована на підставі наказу Міністерства юстиції України № 556/5 від 09 лютого 2023 «Про задоволення скарги», що не є підставою вважати договір купівлі-продажу нікчемним. Відтак, суд повинен перевірити добросовісність ОСОБА_4 як останнього набувача майна, що без залучення його в якості відповідача є неможливим.
Доводи апеляційної скарги прокурора щодо ненадання судом оцінки недобросовісним діям ОСОБА_3 , який, серед іншого, будучи достовірно обізнаним про накладення судом арешту на квартиру, вчинив дії по її відчуженню, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
Відтак, колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимоги про витребування майна заявлені до неналежного відповідача - ОСОБА_3 , оскільки матеріали справи підтверджують, що останнім набувачем спірної квартири є ОСОБА_4 .
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури Нагальнюка Романа - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 13 січня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.