ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 5027/805-б/2012 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Жуков С.В., Пєсков В.Г., 
за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи:
Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області - не з`явився,
Фонду державного майна України - Комарова В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 18.10.2025 (колегія суддів у складі: головуючий - Матущак О.І., Скрипчук О.С., Кравчук Н.М.)
та ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 31.03.2025 (суддя Бутирський А.А.)
у справі №5027/805-б/2012
за заявою Головного управління Пенсійного фонду України в місті Чернівцях
до Державного підприємства "Дослідне господарство "Центральне" Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України"
про банкрутство, 

ВСТАНОВИВ:

Хід розгляду справи

1. Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 09.11.2012 за заявою управління Пенсійного фонду України в місті Чернівцях (далі - пенсійний орган) порушено провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Дослідне господарство "Центральне" Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України" (далі - ДП "ДГ "Центральне").

2. Постановою Господарського суду Чернівецької області від 22.09.2016 боржника визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

3. Ухвалою від 26.12.2019 призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Мацьоцького О.І.

4. Ухвалою від 06.04.2021 провадження у справі №5027/805-б/2012 про банкрутство ДП "ДГ "Центральне" закрито.

5. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.04.2022 ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 06.04.2021 про закриття провадження у справі №5027/805-б/2012 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Чернівецької області для продовження розгляду на стадію ліквідаційної процедури.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

6. Ухвалою від 22.08.2022 арбітражного керуючого Мацьоцького О.І. звільнено від виконання обов`язків ліквідатора боржника, а новим ліквідатором призначено арбітражного керуючого Поповича Дмитра Миколайовича.

7. 04.09.2023 ухвалою суду арбітражного керуючого Поповича Д.М. звільнено від виконання обов`язків ліквідатора боржника та призначено новим ліквідатором арбітражного керуючого Унгуряну Д.В.

8. 12.04.2024 до суду звернувся арбітражний керуючий Унгуряну Д.В. із заявою про припинення його повноважень як ліквідатора банкрута.

9. Ухвалою від 04.11.2024 арбітражного керуючого Унгуряну Д.В. звільнено від виконання обов`язків ліквідатора боржника та призначено новим ліквідатором арбітражного керуючого Демчука О.М.

10. Арбітражний керуючий Демчук О.М. фактично до виконання своїх обов`язків не приступив, а уже 19.11.2024 звернувся до суду із заявою про припинення його повноважень як ліквідатора банкрута.

11. Ухвалою від 05.03.2025 запропоновано визначеному автоматизованою системою арбітражному керуючому Додику Л.М. протягом трьох днів з дня отримання ухвали надати Господарському суду Чернівецької області заяву на участь у справі №5027/805-б/2012, а комітет кредиторів вкотре судом було зобов`язано надати кандидатуру арбітражного керуючого для здійснення повноважень ліквідатора у даній справі.

12. На день слухання справи (31.03.2025) комітет кредиторів кандидатуру арбітражного керуючого для здійснення повноважень ліквідатора не надав, учасники комітету кредиторів з переважною більшістю голосів вкотре у судове засідання не з`явилися.

13. Отже, з 12.04.2024 майже рік, ліквідаційна процедура не здійснювалася.

Стислий виклад ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

14. Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 31.03.2025 закрито провадження у справі про банкрутство ДП "ДГ "Центральне", скасовано дію мораторію у справі, припинено повноваження ліквідатора Демчука О.М., зобов`язано державного реєстратора внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про закриття провадження у справі.

15. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 18.10.2025 ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 31.03.2025 залишено без змін.

16. Судові рішення мотивовані наявністю комплексу обставин, які унеможливлюють подальше здійснення ліквідаційної процедури та досягнення мети Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ). 

17. Господарські суди зазначили, що ліквідаційна процедура триває понад 8 років, а сама справа - понад 12 років, водночас ліквідаційна процедура за КУзПБ має строковий характер, а визначений у 12 місяців строк є законодавчим орієнтиром її тривалості. З квітня 2024 року процедура фактично не здійснюється: відомості про майно боржника відсутн, кредитори не беруть участі у справі й не пропонують кандидатуру ліквідатора, а жоден арбітражний керуючий не погодився виконувати ці обов`язки. Суди визнали, що подальший розгляд неможливий, оскільки відсутній предмет спору (немає активів і можливості задовольнити вимоги кредиторів), а тривале безрезультатне провадження порушує право сторін на справедливий суд упродовж розумного строку, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини.

18. З урахуванням викладеного, господарський суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та правових висновків Верховного Суду, закрив провадження у справі.

Стислий виклад вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника

19. Головне управління Державної податкової служби у Чернівецькій області (далі - скаржник, податковий орган) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 31.03.2025, постанову Західного апеляційного господарського суду від 18.10.2025 та направити справу для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

20. Скаржник у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій вказує обставини, передбачені п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

21. Скаржник зауважує, що, на його думку, відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у взаємозв`язку зі ст. 90 КУзПБ.

22. Скаржник аргументує, що КУзПБ містить виключний перелік підстав з яких може бути закрито провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) і так підстава як "відсутність предмета спору" ст. 90 КУзПБ не містить.

23. На думку скаржника, ухвалене процесуальне рішення про закриття провадження у справі з підстав "відсутній предмет спору" позбавляє кредиторів, зокрема, скаржника на захист порушеного права шляхом задоволення кредиторських вимог у визнаній сумі та черговості, що у справах про банкрутство є неприпустимим. Тобто закриття судової процедури банкрутства без її завершення та/або без переходу до іншої судової процедури не вирішує, а ускладнює, передусім становище кредиторів боржника.

24. Також скаржник з посиланням на ст. 19 Конституції України вважає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

25. У відзиві на касаційну скаргу Фонд державного майна України (далі - ФДМУ) просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

26. ФДМУ вважає, що господарські суди встановили відповідні обставини справи, зокрема щодо тривалості ліквідаційної процедури, відсутності майна боржника та відсутності з боку кредиторів будь-яких дій щодо участі у справі, тоді як скаржник зазначені факти не заперечуються та не наводяться обставини, які не були з`ясовані.

27. ФДМУ зауважує, що в оскаржуваних рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновки, що кореспондуються з усталеною судовою практикою Верховного Суду щодо аналогічних правовідносин (справи №5/104б та №5006/27/116б/2012).

28. 22.01.2026 до Верховного Суду надійшло клопотання податкового органу про відкладення розгляду справи, в якому зазначено, що представник скаржника - Чумак Т.В. перебуває на лікарняному. У зв`язку з наведеним скаржник просив відкласти розгляд справи на іншу дату. Доказів перебування представника скаржника на лікарняному до клопотання не додано.

29. Розглянувши зазначене клопотання, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні, оскільки скаржником не наведено та не підтверджено належними доказами обставин, які об`єктивно унеможливлювали розгляд справи у судовому засіданні 22.01.2026. При цьому Верховний Суд врахував, що відкладення розгляду справи вирішується судом з урахуванням можливості розгляду справи в даному судовому засіданні, а явка представників учасників справи обов`язковою не визнавалася; позиція скаржника викладена письмово у касаційній скарзі. Також Верховний Суд врахував відсутність у матеріалах клопотання будь-яких доказів на підтвердження наведених у ньому обставин.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

30. Предметом касаційного перегляду у цій справі є питання дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права під час закриття провадження у справі про банкрутство на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

31. З урахуванням встановлених ст. 300 ГПК України меж розгляду справи судом касаційної інстанції, Верховний Суд переглядає судові рішення в межах вимог та доводів касаційної скарги.

32. Згідно із ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених КУзПБ.

33. Частиною 1 ст. 2 КУзПБ визначено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

34. Згідно із ч. 1 ст. 6 КУзПБ відповідно до цього Кодексу щодо боржника - юридичної особи застосовуються такі судові процедури: розпорядження майном боржника; санація боржника; ліквідація банкрута.

35. Ліквідація банкрута є однією із судових процедур, які застосовуються щодо боржника (ст. 6 КУзПБ). За своєю суттю ліквідація є припиненням існування суб`єкта підприємницької діяльності, визнаного банкрутом. Порядок проведення цієї процедури врегульовано у розділі IV КУзПБ.

36. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій і підтверджується матеріалами справи, провадження у справі №5027/805-б/2012 триває понад 12 років, з яких більше 8 років - на стадії ліквідаційної процедури. При цьому з квітня 2024 року ліквідаційна процедура фактично не здійснюється, а відомості про наявність ліквідаційної маси (активів/майна/майнових прав), які могли б бути виявлені та реалізовані в межах ліквідації, матеріалами справи не підтверджені; при цьому відсутність дієвого ліквідатора унеможливлює виконання комплексу дій, передбачених розділом IV КУзПБ, а кредитори не забезпечили погодження кандидатури ліквідатора та не виявили активної процесуальної поведінки.

37. Касаційна скарга ґрунтується на твердженні про неправильне застосування судами п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у поєднанні зі ст. 90 КУзПБ, оскільки Кодекс України з процедур банкрутства нібито містить вичерпний перелік підстав для закриття провадження у справі про банкрутство, який не охоплює такої підстави, як відсутність предмета спору.

38. Однак Верховний Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України. Отже, норми КУзПБ не застосовуються ізольовано від загальних процесуальних засад господарського судочинства.

39. Верховний Суд уже висловлював правову позицію щодо можливості застосування загальних процесуальних норм ГПК України у справах про банкрутство у випадках, коли спеціальне законодавство не дозволяє ефективно завершити провадження та досягти його мети.

40. Так, у постанові від 17.04.2024 у справі №5006/27/116б/2012 Верховний Суд дійшов висновку, що у разі тривалого здійснення провадження у справі про банкрутство через об`єктивну неможливість його завершення із застосуванням спеціальних норм законодавства про банкрутство, суд має право застосувати загальні процесуальні норми з метою забезпечення права на справедливий суд упродовж розумного строку та дотримання балансу інтересів боржника і кредиторів.

41. Верховний Суд також зауважив, що хоча ст. 90 КУзПБ не містить окремої підстави для закриття провадження у справі про банкрутство у зв`язку з відсутністю предмета спору, продовження провадження за умов повної відсутності активів боржника, ліквідатора та реальної можливості задоволення вимог кредиторів суперечило б цілям і принципам законодавства про банкрутство.

42. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10.12.2024 у справі №5/104б, у якій наголошено, що процедура банкрутства не може бути безстроковою, а участь кредиторів у такому провадженні не може мати формальний характер. Кредитори, наділені широким спектром процесуальних прав, зобов`язані діяти активно, своєчасно та добросовісно, а ризик негативних наслідків їхньої бездіяльності покладається на них самих.

43. Верховний Суд звертає увагу, що поняття "відсутність предмета спору" у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у справах про банкрутство має оцінюватися крізь призму конкурсної мети провадження: виявлення, формування та реалізація ліквідаційної маси і задоволення вимог кредиторів у встановленій черговості. Коли у сукупності відсутні реальні процесуальні передумови досягнення цієї мети (зокрема відсутній дієвий ліквідатор та не підтверджено наявність активів), подальше провадження втрачає свій процесуальний предмет і набуває формального характеру.

44. У цій справі судами встановлено, що відомості про наявність майна (активів), яке могло б становити ліквідаційну масу, матеріалами справи не підтверджені, ліквідаційна процедура протягом тривалого часу фактично не здійснюється, а кредитори не вживають дієвих заходів для відновлення її перебігу. 

45. Доводи скаржника про порушення прав кредиторів унаслідок закриття провадження Верховний Суд визнає необґрунтованими. За встановлених обставин пасивна процесуальна поведінка кредиторів, у тому числі державних органів, є одним із чинників, що у сукупності з безрезультатністю заходів щодо визначення кандидатури ліквідатора підтверджує відсутність реальної процесуальної перспективи завершення ліквідаційної процедури у спосіб, передбачений КУзПБ. Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з невчиненням нею процесуальних дій.

46. Верховний Суд також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо необхідності забезпечення права учасників справи на розгляд справи упродовж розумного строку відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тривалість провадження у справі про банкрутство понад 12 років за відсутності будь-якого прогресу не відповідає вимозі розгляду справи упродовж розумного строку, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

47. Верховний Суд додатково зазначає, що при вирішенні питання про допустимість подальшого здійснення провадження у справі про банкрутство суди зобов`язані враховувати стандарти, встановлені ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

48. Європейський суд з прав людини послідовно наголошує, що держава зобов`язана організувати свою судову систему таким чином, щоб кожен мав право на розгляд справи у розумний строк, а надмірна тривалість судового провадження сама по собі становить порушення Конвенції незалежно від результату такого провадження.

49. Так, у рішенні "Bottazzi v. Italy" ЄСПЛ вказав, що системна нездатність національних судів забезпечити дотримання розумних строків розгляду справ утворює практику, несумісну з вимогами ст. 6 Конвенції. Аналогічний підхід Суд застосував у рішенні "Frydlender v. France", підкресливши, що критерій "розумного строку" оцінюється з урахуванням складності справи, поведінки заявника та органів державної влади, а також значення спору для сторін.

50. У контексті справ про банкрутство ЄСПЛ неодноразово зазначав, що тривале існування процедур, які не мають реальної перспективи завершення, не може вважатися виправданим навіть за наявності складних економічних або процесуальних обставин.

51. Зокрема, у рішенні "Smirnova v. Ukraine" Суд наголосив, що нездатність національних судів ефективно протидіяти затягуванню процесу з боку учасників провадження є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції. При цьому Суд зазначив, що саме на суд покладається обов`язок забезпечити належний рух справи та припинити безрезультатні процесуальні дії.

52. У рішенні "Krasnoshapka v. Ukraine" ЄСПЛ окремо підкреслив, що роль національних судів полягає не лише у формальному здійсненні правосуддя, а й у швидкому та ефективному вирішенні спорів, а тривале перебування справи у провадженні без будь-якого прогресу суперечить принципу правової визначеності.

53. Особливого значення для цієї справи набуває рішення ЄСПЛ у справі "Parinov v. Ukraine" від 10.12.2020, у якому Суд визнав, що тривалість провадження у справі про банкрутство понад дев`ять років є несумісною з вимогою розумного строку, навіть з урахуванням складності відповідної процедури. ЄСПЛ прямо зазначив, що держава не може виправдовувати надмірну тривалість банкрутного провадження пасивністю учасників або особливостями національного законодавства.

54. Верховний Суд також бере до уваги підхід ЄСПЛ, викладений у рішенні "Sьrmeli v. Germany", відповідно до якого відсутність у національній правовій системі ефективних механізмів припинення надмірно тривалих проваджень сама по собі становить порушення ст. 6 Конвенції.

55. Крім того, у рішенні "Rysovskyy v. Ukraine" від 20.10.2011 сформульовано принцип належного урядування, відповідно до якого державні органи не повинні отримувати вигоду з власної бездіяльності або недотримання встановлених процедур. Цей підхід є релевантним у справах про банкрутство, у яких кредиторами виступають органи державної влади.

56. У цій справі зокрема державні органи - кредитори, зокрема податковий орган, протягом тривалого часу не вживали активних процесуальних дій, не забезпечили належної реалізації своїх процесуальних прав і обов`язків у частині участі в процедурі та вирішення питань, необхідних для її продовження; за умов, коли суд вичерпував передбачені процесуальні можливості для визначення ліквідатора, така поведінка кредиторів у взаємозв`язку з іншими встановленими обставинами підтверджує безрезультатність подальшого провадження. За таких умов покладення негативних наслідків такої бездіяльності на суд або на інших учасників провадження суперечило б принципу належного урядування та стандартам ЄСПЛ.

57. Верховний Суд наголошує, що подальше формальне продовження провадження у справі про банкрутство за відсутності підтверджених даних про ліквідаційну масу боржника, ліквідатора та реальної перспективи задоволення вимог кредиторів не лише не відповідає завданням КУзПБ, а й створює ситуацію правової невизначеності, яка, згідно з практикою ЄСПЛ, є несумісною з принципом верховенства права.

58. Отже, закриття провадження у справі за таких обставин є не проявом обмеження доступу до правосуддя, а навпаки - засобом відновлення балансу між правом на суд та вимогою розумного строку, що відповідає як положенням ст. 6 Конвенції, так і усталеній практиці ЄСПЛ.

59. Такий підхід узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у справах №5006/27/116б/2012 та №5/104б, і не свідчить про вихід судів попередніх інстанцій за межі наданих їм повноважень.

60. Верховний Суд також відхиляє доводи скаржника про те, що закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України нібито суперечить вимогам ст. 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

61. Застосування судами загальних процесуальних норм ГПК України не може розцінюватися як вихід за межі повноважень або як дія поза законом, оскільки суди при здійсненні правосуддя діють у межах судової юрисдикції та процесуальної компетенції, прямо визначених Конституцією України та процесуальним законом.

62. Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства, зокрема, законність, верховенство права та обов`язковість судового рішення, а ст. 124 Конституції України встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Отже, реалізація судом наданих йому процесуальних повноважень шляхом застосування норм ГПК України є виконанням, а не порушенням вимог ст. 19 Конституції України.

63. Верховний Суд неодноразово зазначав, що принцип, закріплений у ст. 19 Конституції України, не означає заборони для суду застосовувати загальні норми процесуального права у випадках, коли спеціальне законодавство не містить ефективного механізму вирішення конкретної процесуальної ситуації, за умови, що таке застосування не суперечить Конституції та спрямоване на забезпечення конституційних прав і свобод.

64. У цій справі судами встановлено, що подальше провадження у справі про банкрутство є об`єктивно неможливим та безрезультатним, а спеціальні норми КУзПБ не передбачають процесуального механізму завершення такого провадження за відсутності активів боржника, ліквідатора та реальної перспективи задоволення вимог кредиторів. За таких умов застосування п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України є реалізацією дискреції суду в межах наданих законом повноважень, а не їх перевищенням.

65. Верховний Суд звертає увагу, що ст. 19 Конституції України не може тлумачитися окремо від принципу верховенства права та права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Обмежувальне тлумачення повноважень суду, яке пропонує скаржник, призвело б до ситуації, за якої суд був би зобов`язаний безстроково підтримувати формальне провадження, що не має жодної правової мети, що, у свою чергу, суперечило б як Конвенції, так і Конституції України.

66. Крім того, Верховний Суд враховує, що доводи про порушення ст. 19 Конституції України заявлені органом державної влади - кредитором у справі, який сам протягом тривалого часу не вжив процесуальних заходів для забезпечення належного руху справи. За змістом принципу належного урядування, сформульованого в практиці ЄСПЛ (зокрема у справі "Rysovskyy v. Ukraine"), держава не може посилатися на власну бездіяльність як на підставу для визнання дій суду протиправними.

67. Отже, застосування судами попередніх інстанцій п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у поєднанні з положеннями КУзПБ та з урахуванням стандартів Конвенції відповідає вимогам ст. 19 Конституції України, здійснене в межах повноважень суду та у спосіб, передбачений законом, і не свідчить про порушення принципу законності.

68. За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що застосування судами першої та апеляційної інстанцій п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у поєднанні з положеннями КУзПБ та з урахуванням правових висновків Верховного Суду у справах №5/104б і №5006/27/116б/2012 є правомірним та обґрунтованим.

69. Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права та зводяться до незгоди скаржника з оцінкою обставин справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених ст. 300 ГПК України.

70. За таких умов підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

71. Звертаючись з касаційною скаргою, скаржник не довів неправильного застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права до встановлених під час розгляду справи обставин як необхідної передумови для скасування оскаржуваних судових рішень.

72. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги, а також залишення без змін постанови апеляційного господарського суду та ухвали місцевого господарського суду.

Судові витрати

73. Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області залишити без задоволення.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 18.10.2025 та ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 31.03.2025 у справі №5027/805-б/2012 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Картере

Судді С. Жуков

В. Пєсков