СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/27549/24
пр. № 2/759/2003/25
07 липня 2025 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - П`ятничук І.В.,
за участю секретаря - Кульбовської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 23.12.2024 року звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, яким з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 51 550 грн. 20 коп.; визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 , інформацію поширену ОСОБА_2 , в соціальних мереж, в каналах додатку «Telegram»; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150000 грн. 00 коп. моральної шкоди а також судові витрати.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між нею та АТ «А-Банк» шляхом
підписання у електронному вигляді Анкети-заяви було укладено договір про надання банківських послуг та відкрито віртуальну картку за номером НОМЕР_1 , яка в подальшому була перевипущена і на даний час номер віртуальної карти НОМЕР_2 .
26.12.2023 року в Інтернет платформі «Binance» вона знайшла оголошення щодо продажу криптовалюти та того ж дня о 21 год 7 хв. з її картки НОМЕР_1 на картку НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_2 було перераховано однією транзакцією кошти у розмірі 52071,0 грн., коли треба було перерахувати кошти у розмірі 520,71 грн., тобто помилково було перераховано більшу суму безпідставно набутих коштів у розмірі 51 550, 20 грн., якою заволодів ОСОБА_2 .
Зазначила, що після перерахування більшої суми коштів я одразу ж, першочергово, невідкладно, в додатку «Viber» повідомила АТ «А-Банк» про дану подію, та подала вимогу про відкликання згоди платника на виконання платіжної операції та про повернення неналежно отриманих надмірних коштів. 
У зв?язку з даною подією АТ «А-Банк» наші банківські рахунки з відповідачем тимчасово заблокував. 
Також, зазначила, що звернулася до АТ «А-Банк» з вимогою здійснити перевірку, щодо легітимності отриманих коштів ОСОБА_2 , а також надати документи, щодо законності походження коштів у розмірі 51550, 20 грн., проте АТ «А-Банк» рекомендував мені звернутися з заявою до кіберполіції про шахрайство.
Крім того, зазначила, що одразу звернулась до ОСОБА_2 з вимогою повернути безпідставно набуті кошти, які спочатку обіцяв повернути, а потім почав брехати, усіляко намагаючись затягнути час, аби банком було знято блокування рахунків, вводив її в оману, зловживав її довірою, давав обіцянки щодо повернення їй коштів. Однак коли вона повідомила відповідача що має намір звернутися до поліції, він відмовився повертати належні їй кошти, почав залякував, погрожував та злісно не виконував своїх зобов`язань, щодо повернення майна, набутого безпідставно.
Вказала, що відповідачу стало відомо її прізвище та ім`я, він знайшов її сторінки в соціальних мережах в яких міститься інформація про те, що вона здійснює адвокатську діяльність. Скориставшись даною інформацією, відповідач діючи з метою особистого незаконного збагачення почав їй погрожувати, принижувати її честь, гідність та ділову репутацію, викладаючи її особисті фото, розповсюджуючи про неї неправдиву інформацію в групах соціальних мереж, в каналах додатку «Telegram» , в яких вказував, що вона шахрайка, яка працює адвокатом в Україні, обзивав її, писав, що від таких як вона потрібно позбавлятися, тобто він усвідомлюючи свої протиправні дії, реалізуючи свій умисел, не мав жодних намірів повертати безпідставно набуті кошти у розмірі 51550, 20 грн. 
Через розповсюдження відповідачем про мене негативної інформації великому колу третіх осіб, вона пережила сильне душевне хвилювання, стрес, нервовий зрив, вона була у розпачі, не знала, як спростувати негативну інформацію про себе, адже у неї не було можливості дізнатися в які саме групі виклав про неї інформацію відповідач, та через це не могла особисто звернутися до адміністрації груп для того, щоб мої фотографії, неправдива, негативна інформація про мене була видалена. 
Зазначила, що у зв`язку незаконними діями відповідача, 30.12.2023 року вона звернулася з електронним зверненням до Головного управління Національної поліції в Одеській області. 03.01.2024 року я звернулася з заявою до відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП В Одеській області щодо протиправних дій ОСОБА_2 . 
За фактом вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення передбаченого ст.190 ч. 1 КК України було розпочато досудове розслідування та внесено відомості до ЄРДР за номер 12024162200000012 від 04.01.2024 року, що підтверджується Витягом з ЄРДР. 
Постановою старшого дізнавача СД відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції від 24.01.2024 року було залучено до участі у досудовому розслідуванні (у формі дізнання), внесеному до ЄРДР №12024162200000012 від 04.01.2024 року як потерпілу - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Крім того, зазначила, що 18.04.2024 року вона звернулася до АТ «А-Банк» з заявою про повернення помилково перерахованих коштів. 13.05.2024 року АТ «А-Банк» надав письмову відповідь в якій повідомив, що з боку АТ «А-Банк» відсутня можливість повернути помилково відправлені кошти, оскільки Банк без згоди отримувача коштів не має права списати кошти з рахунку для повернення, а ОСОБА_2 такої згоди Банку не надав.
Зазначила, що неправомірними діями відповідача їй було завдано моральну шкоду яку вона оцінює у розмірі 150000,00 грн.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 24.01.2025 року було відкрито провадження у даній справі.
Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву, якою позовні вимоги підтримує, просить задовольнити та розгляд справи провести за її відсутності.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив на позов не подав.
Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_4 26.12.2023 року був здійснений переказ грошових коштів у сумі 52071,00 грн. на банківський рахунок № НОМЕР_4 картка № НОМЕР_3 , про що свідчить квитанція № 121722622 від 26.12.2023 року та виписка про рух коштів по рахунку АТ «Акцент-Банк» (а.с. 10).
Згідно відповіді АТ «Акцент-Банк» від 25.03.2025 року, банківський рахунок № НОМЕР_4 належить ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_5 (а.с. 92).
Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
З матеріалів справи вбачається, що 19.01.2024 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 після реєстрації якого взяла прізвище чоловіка ОСОБА_7 (а.с. 50). 
Факт здійснення безготівкового ОСОБА_8 грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_2 на загальну суму 52071,00 грн. не заперечується учасниками справи.
Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Схожий по суті висновок зроблений в п. 8.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: добросовісність) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України).
Передбачений ст. 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст. 1215 ЦК України).
Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 вказав на те, що тлумачення норм ст. ст. 3, 1212-1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів (до аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Отже, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.
Так, зокрема, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.
При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презумуються.
Тобто, підставою для стягнення безпідставно набутих грошових коштів є результат рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату.
Виходячи із вищевикладеного та аналізу ст. 1215 ЦК України обов`язок довести наявність рахункової помилки або недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.
Згідно витягу з Єдиного державного досудових розслідувань вбачається що 04.01.2024 року до ЄРДР за № 12024162200000012 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України за заявою ОСОБА_4 . 
Постановою старшого дізнавача сектору дізнання відділення поліції № 4 Одеського районного управління поліції № 2 ГУ НП в Одеській області від 24.01.2024 року потерпілою було визнано ОСОБА_5 . 
Відповідно до рапорту старшого дізнавача СВ відділення поліції № 4 Одеського районного управління поліції № 2 ГУ НП в Одеській області, вбачається, що оперативним шляхом встановлено, що власником банківської картки АТ «А-Банк» № НОМЕР_3 являється ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .
За таких обставин, враховуючи відсутності будь-яких заперечень щодо позовних вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів у розмірі 51500 грн. 20 коп. підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 , інформацію поширену ОСОБА_2 , в соціальних мереж, в каналах додатку «Telegram» судом встановлено натсупне.
Відповідно до положень ч. ч. 1-4 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).
Суд зазначає, що надані позивачем фотокопії із текстовими повідомленнями, суд бере до уваги, враховуючи також відсутність заперечень сторони відповідача, що також дозволяє суду оцінювати такі докази на предмет їх належності, достовірності, допустимості та брати їх до уваги під час вирішення справи по суті.
Крім того, стороною позивача зазначено, що в указаному чаті ОСОБА_2 використовується псевдонім «ІНФОРМАЦІЯ_3», «ІНФОРМАЦІЯ_4».
Суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише у тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 року в справі № 916/3027/21).
Поряд з цим, слід зазначити, що викладена в месенджері «Telegram» оспорювана інформація має характер оціночних суджень, тому її правдивість не підлягає спростуванню та доведенню, оскільки відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності, оскільки не містить фактичних тверджень, які можуть бути спростовані або підтверджені.
Тобто, за наслідками фактичного аналізу змісту поширеної інформації, вона має характер оціночних суджень з критичними висловлюваннями, які не вийшли за межі допустимої критики та відповідно не порушили право позивача на недоторканість її ділової репутації.
Також суд звертає увагу, що чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) (постанови Верховного Суду від 25.01.2023 року в справі № 761/33563/20 та від 05.04.2023 року в справі №760/23818/20.
Вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною та її спростування, Верховний Суд неодноразово наголошував, що у кожному конкретному випадку необхідно встановити характер поширеної інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст та контекст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення, а також судам слід розрізняти критику діяльності та стверджувальні висловлювання щодо вчинення кримінальних правопорушень. У випадку встановлення, що інформація, про спростування якої ініційовано питання у справі, містить ознаки оціночних суджень, викладена у формі провокативної риторики з використанням характерних для оціночних суджень мовностилістичних засобів, така інформація вважається суб`єктивною думкою розповсюджувачів, яку не можна перевірити щодо відповідності дійсності та спростувати. Вказана практика у спірних правовідносинах є сталою.
Хоча поширена автором оспорюваної публікації інформація могла непокоїти позивача, а форма її викладу могла бути розцінена нею як провокативна та така, що порушує її особисті немайнові права, однак по своїй суті поширена інформація є власною оцінкою (інтерпретацією) певних подій та обставин та не містить фактичних тверджень про вчинення позивачем кримінального або іншого правопорушення.
Крім того, всі вислови з якими не погоджується позивач озвучені в месенджері «Telegram» в групі «ІНФОРМАЦІЯ_3», «ІНФОРМАЦІЯ_4», в якій сама ОСОБА_1 є її учасником, а отже мала можливість викладати свою позиції з цього приводу, тобто фактично мала право на відповідь щодо цих висловів.
За таких обставин, оскільки інформація поширена ОСОБА_2 в месенджері «Telegram» в групі «ІНФОРМАЦІЯ_3», «ІНФОРМАЦІЯ_4» не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не містить фактичних даних та є оціночними судженнями, яка хоч і є неприємною для позивача, однак не виходить за межі суспільної моралі, при цьому ця інформація викладена у формі, яка жодним чином не принижує честь і гідність, а тому суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про визнання інформації недостовірною є безпідставним, а тому відмовляє в його задоволенні.
Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем у позовних вимог не зазначено яку саме інформацію необхідно визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність.
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, викладену в оспорюваній публікації, оскільки судом не встановлено, що поширена відповідачем відносно позивача інформація порушує її права.
Щодо позовної вимоги про компенсацію моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається ст. 23 ЦК України.
Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Проте, позивачем не доведено, яким чином оприлюдненою інформацією були порушені її особисті немайнові права або завдано шкоду відповідним особистим благам.
Оскільки, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині визнання інформації недостовірною, суд дійшов висновку, що також відсутні правові підстави і для задоволення похідних позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 150000,00 грн.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.
Керуючись ст. ст. 5, 10, 12, 13, 76-78, 81, 82, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, 

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 51550 (п`ятдесят одну тисячу п`ятсот п`ятдесят ) грн. 20 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:   І.В. П`ятничук