Справа № 465/5132/23 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я 
Провадження № 22-ц/811/2603/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 січня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача Рабіновича М.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_2 - адвоката Рабіновича Михайла Петровича на рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 липня 2025 року в складі судді Кузя В.Я. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, -
встановив:

У липні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.
Вимоги обґрунтовані тим, що разом зі своїм колишнім чоловіком є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі зареєстровані та фактично проживають. Також співвласником квартири є син. 
Відповідач є співвласником квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться на 2-му поверсі будинку. Впродовж тривалого часу відповідач самочинно змонтував двоє дверей (між сходовою кліткою на 1-му поверсі та на 2-му поверсі), закрив на замки, чим перегородив доступ до коридору площею 2,4 м.кв., дублікату ключів не надав, самовільно зайнявши їх площу. На неодноразові звернення надати доступ, були лише відмови з погрозами. Відносно дій відповідача складався протокол про адміністративне правопорушення за ст.173 КУпАП. Крім того, вона зверталася в ЛКП «Вулецьке» із заявою щодо неправомірних дій відповідача, однак листом їй рекомендовано звернутись за захистом своїх прав до суду. 
Просила усунути перешкоди у користуванні сходовою кліткою та коридором площею 2,4 кв.м, що знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_3 , який належить їй на праві приватної власності, шляхом демонтування двох самочинно встановлених дверей та привести до попереднього стану з наданням вільного цілодобового доступу.
Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 , який зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_4 усунути перешкоди для ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 у користуванні сходовою кліткою у будинку АДРЕСА_3 шляхом демонтажу двох самочинно встановлених дверей та привести приміщення до попереднього стану.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.
В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.
Рішення суду оскаржив представник відповідача адвокат Рабінович М.П., вважає, що суд вийшов за межі позову, оскільки позивачка зазначала, що їй на праві власності належить 2,4 кв.м. коридору, доступ до якого нібито було обмежено апелянтом шляхом встановлення дверей, однак матеріали справи не містять доказів того, що позивачка є власником зазначених нею 2,4 кв.м. площі коридору, що розташований на другому поверсі будинку, у якому проживають сторони, ані доказів самочинного встановлення дверей саме апелянтом.
Покликаючись на застарілі дані Технічного паспорту позивачка зазначає, що такий не відображає дійсне розташування приміщень та їх розміри на даний час, при цьому, технічний паспорт відповідача виданий 15.12.2021, а перший технічний паспорт, який виготовлявся під час отримання апелянтом свідоцтва про право власності на квартиру датований 07.12.1999.
Вважає, що саме документи відповідача свідчать про правильність відображення розташування приміщень у будинку у АДРЕСА_3 із позначками про розподіл площ та типів речових прав на ці приміщення.
При цьому, у таких відсутні будь які позначення коридору на другому поверсі чи сходової клітки, як таких, що перебувають у власності позивачки.
Більше того, у вказаному Технічному паспорті відсутні позначення таких площ, як спільного користування.
Таким чином, вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що у сторін у спільному користуванні перебуває сходова клітка, яка з`єднює перший та другий поверхи будинку і тим більше, коридор площею 2,4 кв.м.
У цьому контексті не можуть братися до уваги відповіді ОКП «БТІ та ЕО», які є у матеріалах, оскільки такі різняться за своїм змістом і з таких неможливо встановити, яка саме частина приміщення та якою площею є у спільному користуванні.
Покликаючись на положення ЦК України та ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», зазначає, що саме на позивачку покладено обов`язок довести факт дійсного порушення її прав, щодо можливості вільного користуватися і розпоряджатися належним їй майном.
Оскільки позивачка не надала доказів належності їй на праві власності частини приміщення у будинку на АДРЕСА_3 , як і не довела, що користувалася або має намір користуватися сходовою кліткою, яка веде на другий поверх до квартири апелянта, тому у позові необхідно відмовити.
Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 липня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Судові витрати стягнути з позивачки.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення районний суд виходив з того, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз норм матеріального закону дає підстави для висновку, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, а внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.
Судом встановлено, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку та неподільним майном, яке перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку, відповідач не спростував належними та допустимими доказами, що спірне приміщення не належать співвласникам багатоквартирного будинку та має інший правовий статус, ніж визначено законом для таких приміщень.
В свою чергу, у матеріалах справи відсутні докази наявності у позивачки ключів та можливості користуватися спірною сходовою кліткою, а сам факт заявлення позовних вимог є підтвердженням відповідних обставин та фактів, а також наявності спору про таке.
Зважаючи на те, що сторони є рівними у користуванні спільними приміщеннями і їх використання має відбуватися за спільною згодою власників, однак відповідач порушує права позивачки своїми діями, які полягають у перешкоджанні доступу до спільної сходової клітки в будинку АДРЕСА_3 , суд дійшов висновку про часткову підставність позовних вимог та зобов`язав відповідача усунути перешкоди для ОСОБА_1 у користуванні сходовою кліткою у будинку АДРЕСА_3 шляхом демонтажу двох самочинно встановлених дверей та привести приміщення до попереднього стану.
Також суд вирішив питання розподілу судових витрат.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить із такого.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Враховуючи наведене, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).
Судом першої інстанції встановлено, що згідно із копією свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № НОМЕР_1 , виданого 14 квітня 2000 року Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів, позивачка ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_5 (а.с. 5).
Зазначене також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №377699341 від 08.05.2024 (а.с. 61).
Відповідно до паспорту серії НОМЕР_2 позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . (а.с. 3)
Крім позивачки у квартирі зареєстрований ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою ЛКП «Вулецьке» № 1095 від 05.07.2023 (а.с. 7).
В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № НОМЕР_3 , 
Згідно із листом ЛКП «Вулецьке» №1273 від 05.07.2023, будинок АДРЕСА_3 списаний з балансового обліку ЛКП і перебуває у власності співвласників квартир.
Звертаючись до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, позивачка просила зобов`язати відповідача усунути їй перешкоди у користуванні сходовою кліткою та коридором площею 2,4 кв.м, що знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_3 , який належить їй на праві приватної власності, шляхом демонтування двох самочинно встановлених дверей та привести до попереднього стану з наданням вільного цілодобового доступу.
З пояснень позивачки, у неї з відповідачем наявний конфлікт з приводу користування сходовою кліткою та коридором площею 2,4 м.кв., що знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_3 .
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість фактично мати (утримувати) в себе певне майно.
Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.
Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Разом із тим відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).
До найпоширеніших способів захисту права власності належать віндикаційний і негаторний позови, які між собою є взаємовиключними, тобто не можуть бути заявлені одночасно.
Так, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Такий спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном.
В свою чергу, у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (пункт 52). 
Інші (протилежні) висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування позовної давності до негаторних позовів відсутні, тому сформована єдина позиція з цього питання.
Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Отже, частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.
Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.
Згідно із пунктами 2, 3 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зазначено, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.
Згідно із Рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в аспекті конституційного звернення положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII (2482-12) зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.
Відповідно до частин першої-другої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі 452/2808/19 (провадження № 61-7110св22) зазначено, що: «щоб не порушувався принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності, будь-яка дія стосовно спільного майна багатоквартирного будинку вимагає погодження всіх співвласників».
Суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі, такі висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №199/8324/19.
Колегією суддів встановлено, що в приватизацію квартири АДРЕСА_5 ввійшли 2,6 кв.м. кородиру (сходової клітки) спільного користування, позначеного на плані інд. ІХ - загальною площею 7,2 кв.м., що підтверджується листом ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №4716 від 27.11.2023 (а.с. 97).
Зазначене фактично підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 14 квітня 2000 року, за яким загальна площа квартири АДРЕСА_5 складає 25,3 м.кв., при цьому у Технічному паспорті на приватизовану квартиру позивачки зазначено, що квартира складається із кімнати 16,0 м.кв., ванна кімната 1,2 кв.м., вбиральна 0,4 кв.м., коридор 2,4; 2,6 кв.м., вбудована шафа 0,7 кв.м., що в сукупності становить 25,3 кв.м., відтак до кварири позивачки включені відповідні площі спільних коридорів у будинку.
Листом ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №4368 від 18.12.2023 підтверджено, що згідно інвентаризаційної справи приміщення, позначені на поверховому плані будинку АДРЕСА_3 під індексами: 1/6.8 кв.м. (коридор), ІІ/5,6 кв.м. (кухня), ІІІ/1.1 кв.м. (туалет), IV/3.3 кв.м. (ванна), ІХ/7,2 кв.м. (сходова клітка) - знаходяться у спільному користуванні квартири АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 .
Таким чином, належними у справі доказами підтверджено суб`єктивне право позивачки на користування сходовою кліткою у будинку АДРЕСА_3 , відтак беззаперечно встановивши факт наявності перешкод у здійсненні відповідних правомочностей, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість часткового задоволення позову, шляхом демонтажу двох самочинно встановлених дверей та приведення приміщення до попереднього стану.
Колегією суддів не встановлено обставин скасування відповідних правовстановлюючих документів позивачки за ініціативою відповідача, відтак останній повинен здійснювати свої суб`єктині права з врахуванням інтересів ОСОБА_1 та можливостей останньої використовувати належні їй приміщення.
Доводи сторони відповідача про те, що Технічний паспорт на квартиру позивачки виданий у 2000 році, тому є застарілим та не відображає дійсне розташування приміщень та їх розміри на теперішній час, при цьому Технічний паспорт на квартиру відповідача виданий у 2021 році, висновків суду не спростовують, оскільки не дають підстав для тверджень про зміну правомочностей суб`єктів права власності у відповідному будинку, як і не спростовують правовстановлюючих документів.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду, тому підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, відсутні.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
ухвалив:
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Рабіновича Михайла Петровича - залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 січня 2026 року.

Головуючий:  А.В. Ніткевич 

Судді:         С.М. Бойко

С.М. Копняк