ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/8070/25	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/11/26 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 січня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Костів О. З., Хома М. В., 
за участі секретаря — Дідух М.Є.
та сторін: позивача ОСОБА_1 і її представника - адвоката Войнарського А.Й., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Сампари Н.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, цивільну справу № 607/8070/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Сампара Надія Миронівна, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2025 року, ухваленого суддею Позняком В.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю,

В С Т А Н О В И В:

у квітня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Войнарський А.Й., звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: 
АДРЕСА_1 обґрунтування позову посилається на те, що у період перебування у шлюбі із відповідачем придбали за договором купівлі-продажу від 19.04.2021 спірну квартиру. Згідно з умовами договору купівлі-продажу від 19.04.2021 покупцем нерухомого майна є ОСОБА_2 . Відповідно до пункту 4 договору ціна квартири становить 469040 грн, розрахунки проведені в повному обсязі. Оскільки, майно було придбане в період шлюбу, воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею 1/2 частки квартири. 
У травні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Сампара Н.М., звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просив визнати квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , його особистою приватною власністю.
В обґрунтування позову посилається на те, що квартира ним придбана за кошти, які надали батьки та сестра, які вони отримали з продажу квартири АДРЕСА_3 в сумі 158137 грн та 52712 грн, які безпосередньо отримав ОСОБА_2 . Також 260000 грн для придбання квартири йому передала ОСОБА_3 , які вона позичила відповідно до розписок від 06.04.2021, 10.04.2021, від 16.04.2021. Таким чином, квартира АДРЕСА_4 придбана, хоч і в період шлюбу, проте за особисті кошти ОСОБА_2 . Звертає увагу, що він, як і його дружина ОСОБА_1 , не мали фінансової можливості та самостійного достатнього доходу для придбання квартири.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя — задоволено.
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 9958 гривень 08 копійок судового збору.
Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 по визнання особистою власністю.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Сампара Н.М. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2025 року та ухвалити нове, яким у задоволені первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов.
В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначила, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, не дослідивши розміру доходу позивача за період з 2014 року до моменту придбання спірного майна та його співвідношення з витратами, понесеними на купівлю квартири АДРЕСА_4 .
За час перебування в шлюбі, а саме з 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мали доходів достатніх для придбання житла, підтвердження вказаного 26.06.2025 року скеровано до матеріалів справи Головним управління ДПС в Тернопільській області.
Як вбачається з відповіді № 1457963 від 07.06.2025 року, яка міститься в матеріалах справи, з 2017 року до 2020 року ОСОБА_1 не працювала, заробітку не отримувала, отримувала лише державну соціальну допомогу на виховання дітей, у 2021 році не отримувала жодних доходів чи виплат.
Як вбачається з відповіді № 1457949 від 07.06.2025 року, яка міститься в матеріалах справи ОСОБА_2 у 2021 року отримував мінімальну заробітну плату.
Таким чином, сукупний дохід ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з період з 14.02.2014 року (укладення шлюбу) по 19.04.2021 року (дата придбання спірної квартири) є мізерним та не дозволяє придбати квартиру.
Отже, суд належно не дослідив договір купівлі-продажу квартири в частині її вартості, не встановив джерел набуття коштів для її придбання. Таким чином, квартира АДРЕСА_4 придбана хоч і в період шлюбу, проте за особисті кошти ОСОБА_2 , які отримані від батьків та сестри, оскільки ОСОБА_2 , як і його дружина ОСОБА_1 не мали фінансової можливості та самостійного достатнього доходу для придбання квартири. Вказані твердження не спростовані судом першої інстанції.
Також із системного аналізу оскаржуваного рішення не вбачається жодного аргументу з яких підстав та мотивів, при винесені рішення судом першої інстанції не взято до уваги покази жодного зі свідків та письмові докази (розписки).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Войнарський А.Й. подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Сампари Н.М., у якому зазначив, що жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що ці кошти не були спільними сімейними доходами, матеріали справи не містять. Подані розписки не доводять походження коштів саме як особистих, оскільки не містять даних про цільове призначення позики саме для придбання спірної квартири; позичальником у більшості з них виступає мати відповідача, а не сам відповідач, тому відсутній зв`язок між отриманням коштів та придбанням квартири. Свідки, допитані у судовому засіданні, повідомили лише загальні обставини позики без безпосереднього підтвердження факту передачі коштів відповідачу для купівлі житла. Усі допитані свідки в судовому засідання були близькими родичами апелянта, а тому мали особисту зацікавленість у позитивному вирішені даної цивільної справі на користь апелянта.
Суд першої інстанції правильно застосував положення статей 60, 61, 63 СК України, відповідно до яких майно, набуте за час шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності незалежно від того, на чиє ім`я воно придбане. Також суд обґрунтовано врахував, що дружина — ОСОБА_1 — надала нотаріально посвідчену згоду на придбання квартири під час шлюбу, що свідчить про спільну волю подружжя на набуття цього майна у спільну власність, а ОСОБА_2 жодним чином у момент укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна не повідомив, що кошти за які купується нерухоме майно, що є предметом спору, є його особистими коштами, а не спільними коштами подружжя.
Заявник безпідставно вказує на “неповне з`ясування обставин справи” та “ігнорування свідчень”, оскільки суд першої інстанції всебічно дослідив усі письмові та усні докази, надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України. Жодних істотних порушень процесуальних норм, які могли б призвести до неправильного вирішення справи, апелянт не довів.
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Сампара Н.М. подану апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених у ній.
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим. 
Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, її представника адвоката Войнарського А.Й. та представника відповідача — адвоката Сампари Н.М., проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 14.02.2014, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.01.2025 у справі № 607/24568/24 (а.с. 12).
В цьому шлюбі народилися діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За договором купівлі-продажу від 19.04.2021 ОСОБА_2 придбав двокімнатну квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 49,0 кв.м (а.с.10-11).
Відповідно до пункту 4 договору продаж вчинено за 469040 грн, які продавці одержали від покупця в повному обсязі.
У пункту 18 договору відповідач ОСОБА_2 стверджує, що купівля вказаної квартири здійснюється за згодою своєї дружини ОСОБА_1 , яка надала відповідну заяву та справжність підпису на заяві якої, засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу І.А. Середою 19 квітня 2021 року № 287.
Право власності на вказану вище квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 , номер запису про право власності: 41566854, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2340369761101 (а.с. 5).
Також, відповідно до договору купівлі - продажу, 18.04.2021 ОСОБА_3 , ОСОБА_7 (батько відповідача), ОСОБА_2 , ОСОБА_8 (сестра відповідача) продали квартиру за адресою: АДРЕСА_5 за 210850 грн.
Відповідачем надано розписки:
- від 06.04.2021 відповідно до якої ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 130000 грн та зобов`язалася повернути до 06.04.2023;
- від 10.04.2021 відповідно до якої ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 100000 грн та зобов`язалася повернути до 10.04.2022;
- від 16.04.2021 відповідно до якої ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 30000 грн та зобов`язалася повернути до 16.04.2022;
- від 16.04.2021 відповідно до якої ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 грошові кошти 260000 грн для придбання квартири по АДРЕСА_6 .
Судом першої інстанції було досліджено відомості про доходи позивача за період із 01.01.2014 по 02.04.2023 (а.с. 101 - 105) та відповідачки за період січень 2014 - квітень 2025 (а.с. 112-117).
Задовольняючи позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя та відмовляючи у зустрічних позовних вимогах щодо визнання спірного майна особистою власністю, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута ОСОБА_2 під час зареєстрованого шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, укладеного за нотаріально посвідченої згоди дружини, а тому відсутні підстави вважати, що квартира набута ОСОБА_2 в особисту приватну власність. 
Сам факт передачі коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя. Будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів відповідачу його матір`ю, що в розумінні вимог статті 57 СК України могло б свідчити про те, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було. Посилання на те, що кошти для придбання спірного будинку були особистими коштами матері відповідача, також не може свідчити про те, що вони є особистим майном самого відповідача, за відсутності у справі інших доказів цього факту. 
Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. 
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на таке.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).
Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).
Разом з цим в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) зроблено висновок, що «вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.
Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції, установивши, що спірне нерухоме майно придбано сторонами у період шлюбу, а також те, що перед придбанням відповідачем такого майна обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму нерухомого майна, а саме набуття квартири у спільну сумісну власність за спільні кошти подружжя, що підтверджується згодою ОСОБА_1 , висловлену в п.18 договору купівлі-продажу від 19.04.2021, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та його поділу, надавши обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, а також поведінці сторін спору.
Також слід зазначити, що ОСОБА_2 презумпцію спільності права власності подружжя на нерухоме майно, набуте сторонами в період шлюбу, не спростував. Так, подані розписки не доводять походження коштів саме як особистих, оскільки не містять даних про цільове призначення позики саме для придбання спірної квартири, позичальником у більшості з них виступає мати відповідача, а не сам відповідач. Свідки, допитані в судовому засіданні повідомили лише загальні обставини позики без посереднього підтвердження факту передачі коштів відповідачу для купівлі спірного житла. Крім цього, допитані в судовому засіданні свідки є близькими родичами заявника, а тому суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що дані особи є зацікавленими.
За таких обставин, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не з`ясовано джерело походження коштів, за які придбано спірну квартиру, адже за умови відображення в договорі про її набуття тверджень, що ці кошти є спільними коштами подружжя, суд позбавлений процесуальної можливості змінити як правовий статус цих коштів, так і майна, придбаного за ці кошти, зі спільного сумісного на особисте.
Не заслуговують на увагу суду також доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки матеріального стану подружжя, щодо дійсної наявності грошових коштів на час купівлі спірного майна, оскільки при вирішенні спору необхідно виходити з того, що всі кошти, які існують в сім`ї на час шлюбу за відсутності належних та допустимих доказів того, що вони належать одному із подружжя на праві особистої приватної власності - є спільними сумісними коштами подружжя.
Також матеріали справи не містять допустимих доказів того, що ОСОБА_2 його батьки та сестра подарували кошти на придбання спірного майна. 
Враховуючи наведене доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення фактів, а отже — не можуть бути підставою для скасування рішення.
Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Сампара Н.М., слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2025 року — залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Враховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишається без змін, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється. 

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Сампара Надія Миронівна, залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 09 січня 2026 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома