ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2026 року	справа № 640/8978/20	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костецького Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС України в м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, ЄДРПОУ 43141267), за участі третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві (вул. Терещенківська, 11А, м. Київ, ЄДРПОУ 37993783) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, зобов`язання вчинити дії,-
в с т а н о в и в :
на розгляд Окружного адміністративного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС України в м. Києві, за участі третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві, з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві №0174013320 від 31.03.2020 року;
- зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві зарахувати до податкової знижки ОСОБА_1 суму витрат у вигляді частини суми відсотків, сплачених за користування іпотечним житловим кредитом у розмірі 10 155,94 грн, що зазначена у поданій ним 11.02.2020 податковій декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік;
- зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві висновок про повернення надміру утриманої (сплаченої) суми податку на доходи фізичних осіб у розмірі 10 155,94 грн на рахунок позивача, зазначений у його податковій декларації.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.06.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення», Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, передано судові справи Львівському окружному адміністративному суду.
03.03.2025 справа №640/8978/20 надійшла на розгляд до Львівського окружного адміністративного суду та, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, передана для розгляду головуючому судді Костецькому Н.В.
Ухвалою суду від 07.03.2025 прийнято до розгляду справу №640/8978/20.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у зв`язку із користуванням іпотечним кредитом ним було складено і подано до органу податкової служби податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2019 рік та зазначено право на податкову знижку, передбачену п. 166.3.1. Податкового кодексу України. 
02.03.2020 року Головним державним ревізором-інспектором відділу податкової знижки управління адміністрування податків з фізичних осіб ГУ ДПС у м. Києві проведеною камеральну перевірку податкової декларації про майновий стан і доходи позивача за 2019 рік, про що складено Акт від 02.03.2020 року №1450/26-15-33-20-21.
На підставі зазначеного Акту, відповідач 31.03.2020 виніс податкове повідомлення-рішення №0174013320, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на 10 155,94 грн. 
Незгода позивача із оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням та фактично відмовою у наданні податкової знижки стали підставою для звернення позивача із позовом до суду.
Відповідач щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, у порядку ст. 76 та вимог ст. 176 Податкового кодексу України проведено камеральну перевірку податкової декларації про майновий стан і доходи поданої за 2019 рік ОСОБА_1 . 
За результатами перевірки встановлено, що у ОСОБА_1 відсутні законодавчі підстави для нарахування податкової знижки за наслідками звітного податкового 2019 року, оскільки, сума витрат сплачених у вигляді відсотків за користування іпотечним житловим кредитом не підтверджена платіжними (розрахунковими) документами. Також, позивачем не надано копію документу, що засвідчує особу та місце його реєстрації.
Крім того, платником податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2019 рік подано до ДПІ у Солом`янському районі ТУ ДПС у м. Києві в якій платник на обліку тне перебуває. Згідно відомостей ЄДР фізичних осіб платників податків, податкова адреса позивача: м. Рівне.
Також, встановлено завищення суми, доходу, отриманого (виплаченого, наданого) у формі заробітної плати та суми утриманого податку з доходів фізичних осіб за 2019 рік, оскільки задекларований показник не відповідає інформації отриманої з ЦБ ДРФО ДФС України, за 2019 рік.
Просить відмовити в задоволенні позову.
Третьою особою подано до суду пояснення, у яких зазначає, що право платника на податкову знижку не залежить від факту реєстрації такого платника за адресою розташування житла, придбаного за кредитні кошти.
Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
Позивачем 29.07.2019 була придбана вперше житлова квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності на зазначену квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.07.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1815182080000, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 196124162.
Частину коштів на придбання житла позивач взяв в кредит, що підтверджується Кредитним договором №64 від 29.07.2019, укладеним з AT «Кредобанк». 
Згідно п. 3.3. кредитного договору позивач сплачує відсотки за користування кредитом.
Відповідно до іпотечного договору від 29.07.2019, укладеного між AT «Кредобанк» та позивачем, зобов`язання позивача за кредитним договором №64 від 29.07.2019 перед AT «Кредобанк» забезпечені нерухомим майном - житловою квартирою, за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно Виписки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.02.2020 №199866350, 29.07.2019 зареєстровано обтяження на житлову квартиру, за договором іпотеки, номер запису: 32591758, державним реєстратором Моісеєвою Г.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.
Відповідно до виписки з особового рахунку позивача від 29.01.2020, всього відсотків за користування кредитом в 2019 році позивачем було сплачено 56 421,92 грн. 
Факт сплати позивачем відсотків за користування іпотечним кредитом підтверджується довідкою АТ «Кредобанк» від 10.02.2020 №242-5663/1/20 із вказанням сум сплачених відсотків в період з 01.01.2019 по 31.12.2019 за користування кредитом та копією виписки з рахунку позивача. 
Позивачем 16.01.2020 подано до контролюючого органу податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2019 рік, де, зокрема, у рядку 14 «Сума податку, на яку зменшуються податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у зв`язку з використанням права на податкову знижку» зазначено 10155,94 грн. та у рядку 18.2 «Сума податку на доходи фізичних осіб, що підлягають поверненню з бюджету за результатами звітного (податкового) року» вказано 10155,94 грн. Разом із декларацією позивачем подано Розрахунок сум податку, на яку зменшуються податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у зв`язку з використанням права на податкову знижку (Додаток Ф3). 
Податкова знижка в сумі 10155,94 грн. відображена позивачем в зв`язку зі сплатою відсотків за іпотечним кредитом.
Контролюючим органом було проведено камеральну перевірку правильності визначення суми податкової знижки і відповідно до Акту перевірки 02.03.2020 року №1450/26-15-33-20-21 зроблено висновок про відсутність у позивача законодавчих підстав для застосування податкової знижки. 
Підставою для такого висновку стали: 
- відсутність платіжних (розрахункових) документів на підтвердження суми витрат, сплачених у вигляді відсотків за користування іпотечним житловим кредитом;
- не надання позивачем копії документу, що засвідчує особу та місце його реєстрації;
- подання позивачем податкової декларації не за зареєстрованою податковою адресою;
- завищення суми доходу, отриманого (виплаченого, наданого) у формі заробітної плати (ознака доходу 101) та суми утриманого податку з доходів фізичних осіб за 2019 рік, оскільки задекларований показник не відповідає інформації, отриманій з ЦБ ДРФО ДФС України за 2019 рік. 
На підставі Акту камеральної перевірки податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення №0174013320 від 31.03.2020, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на 10155,94 грн. 
Вважаючи протиправним оскаржуване ППР, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платники податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України (далі – ПК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п.п. 14.1.87 п. 14.1 ст. 14 ПК України іпотечний житловий кредит - фінансовий кредит, що надається фізичній особі банківською чи іншою фінансовою установою відповідно до закону строком не менш як на п`ять повних календарних років для фінансування витрат, пов`язаних з придбанням квартири (кімнати) чи житлового будинку (його частини) або будівництвом житлового будинку (його частини), що надаються у власність позичальника, з прийняттям кредитором такого житла (землі, що знаходиться під таким житловим будинком, у тому числі присадибної ділянки) у заставу.
Механізм та правила реалізації права платника податку на податкову знижку визначаються ПК України.
У силу п.п. 14.1.170 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкова знижка для фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, - документально підтверджена сума (вартість) витрат платника податку - резидента у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного року, на яку дозволяється зменшення його загального річного оподатковуваного доходу, одержаного за наслідками такого звітного року у вигляді заробітної плати, у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.
Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.
Згідно пункту 76.1 статті 76 ПК України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення.
Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.
Аналіз наведених норм свідчить, що камеральна перевірка проводиться виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях з податку на прибуток, (розрахунках) платника податків.
Відповідно до п.п. 166.1.1, 166.1.2 п. 166.1 ст. 166 ПК України платник податку має право на податкову знижку за наслідками звітного податкового року. Підстави для нарахування податкової знижки із зазначенням конкретних сум відображаються платником податку у річній податковій декларації, яка подається по 31 грудня включно наступного за звітним податкового року.
До податкової знижки включаються фактично здійснені протягом звітного податкового року платником податку витрати, підтверджені відповідними платіжними та розрахунковими документами, зокрема квитанціями, фіскальними або товарними чеками, прибутковими касовими ордерами, копіями договорів, що ідентифікують продавця товарів (робіт, послуг) і їх покупця (отримувача). У зазначених документах обов`язково повинно бути відображено вартість таких товарів (робіт, послуг) і строк їх продажу (виконання, надання) (п.п. 166.2.1 п. 166.1 ст. 166 ПК України).
Згідно з п.п. 166.3.1 п. 166.3 ст. 166 ПК України платник податку має право включити до податкової знижки у зменшення оподатковуваного доходу платника податку за наслідками звітного податкового року, визначеного з урахуванням положень пункту 164.6 статті 164 цього Кодексу, такі фактично здійснені ним протягом звітного податкового року витрати, зокрема, частину суми процентів, сплачених таким платником податку за користування іпотечним житловим кредитом, що визначається відповідно до статті 175 цього Кодексу.
Відповідно до абз. 1, 3 п. 175.1 ст. 175 ПК України платник податку - резидент має право включити до податкової знижки частину суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом, наданим позичальнику в національній або іноземній валютах, фактично сплачених протягом звітного податкового року. 
Таке право виникає в разі якщо за рахунок іпотечного житлового кредиту будується чи купується житловий будинок (квартира, кімната), визначений платником податку як основне місце його проживання, зокрема згідно з позначкою в паспорті про реєстрацію за місцезнаходженням такого житла.
Пункт 175.2 ст. 175 ПК України передбачає, що у разі якщо будинок (квартира, кімната) купується за рахунок іпотечного житлового кредиту, частина суми процентів, що включається до податкової знижки платника податку - позичальника іпотечного житлового кредиту, дорівнює добутку суми процентів, фактично сплачених платником податку протягом звітного податкового року в рахунок його погашення, і коефіцієнта, що враховує мінімальну площу житла для визначення податкової знижки, розрахованого відповідно до пункту 175.3 цієї статті.
У разі якщо будинок (квартиру, кімнату) збудовано за рахунок іпотечного житлового кредиту, частина суми процентів, що включається до податкової знижки платника податку - позичальника іпотечного житлового кредиту, нарахована в перший рік погашення такого кредиту, може бути включена до податкової знижки за результатами звітного податкового року, в якому збудований об`єкт житлової іпотеки переходить у власність платника податку та починає використовуватися як основне місце проживання, з послідовним перенесенням права на включення до податкової знижки наступних щорічних фактично сплачених платником податку сум процентів протягом передбаченого пунктом 175.4 цієї статті строку дії права на включення частини таких процентів до податкової знижки. При цьому загальний розмір частини суми процентів, дозволених для включення до податкової знижки, дорівнює добутку суми процентів, фактично сплачених платником податку - позичальником протягом відповідного звітного податкового року, що враховується в погашення, і коефіцієнта, що враховує мінімальну площу житла для визначення податкової знижки, розрахованого відповідно до пункту 175.3 цієї статті.
За приписами п. 175.3 ст. 175 ПК України коефіцієнт, що враховує мінімальну площу житла для визначення податкової знижки на суму процентів за іпотечним житловим кредитом, обчислюється за такою формулою: К = МП/ФП, де К - коефіцієнт; МП - мінімальна загальна площа житла, що дорівнює 100 квадратним метрам; ФП - фактична загальна площа житла, що будується (придбавається) платником податку за рахунок іпотечного кредиту.
У разі якщо цей коефіцієнт більший ніж одиниця, до податкової знижки включається сума фактично сплачених процентів за іпотечним кредитом без застосування такого коефіцієнта.
Відповідно до п. 175.4 ст. 175 ПК України право на включення до податкової знижки суми, розрахованої згідно з цією статтею, надається платнику податку за одним іпотечним кредитом протягом 10 послідовних календарних років починаючи з року, в якому: об`єкт житлової іпотеки придбавається; збудований об`єкт житлової іпотеки переходить у власність платника податку та починає використовуватися як основне місце проживання.
Судом встановлено, що підставою прийняття спірного рішення слугував висновок відповідача про те, що за результатами камеральної перевірки податкової декларації про майновий стан і доходи, поданої за 2019 рік, встановлено відсутність у позивача законодавчих підстав для застосування податкової знижки. Підставою для такого висновку стали: відсутність платіжних (розрахункових) документів на підтвердження суми витрат, сплачених у вигляді відсотків за користування іпотечним житловим кредитом; не надання позивачем копії документу, що засвідчує особу та місце його реєстрації; подання позивачем податкової декларації не за зареєстрованою податковою адресою; завищення суми доходу, отриманого (виплаченого, наданого) у формі заробітної плати (ознака доходу 101) та суми утриманого податку з доходів фізичних осіб за 2019 рік, оскільки задекларований показник не відповідає інформації, отриманій з ЦБ ДРФО ДФС України за 2019 рік. 
Щодо висновків відповідача про допущення позивачем порушень, що стали підставою для відмови у наданні податкової знижки, суд зазначає наступне.
Відповідно до довідки ОСББ «Солом`янська 20-В» про фактичне місце проживання від 11.02.2020 №2, ОСОБА_1 з 29.07.2019 постійно проживає в квартирі АДРЕСА_2 .
Суд зазначає, що відсутність реєстрації місця проживання за адресою, за якою знаходиться квартира, що була предметом іпотечного кредитування, не може бути підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит, оскільки законодавство пов`язує право на використання податкової пільги у вигляді права на податкову знижку з частини фактично сплачених протягом звітного податкового року сум процентів за іпотечним житловим кредитом з такою умовою, як визначення платником податку самостійно житлового будинку (квартири, кімнати), що будується чи придбається, як основне місце його проживання.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.09.2018 у справі № 810/366/15 та від 27.10.2020 у справі № 808/3657/14.
Крім цього, згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний ви6ip місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав i свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, вільний вибір місця проживання громадян України на території України не пов`язаний з обов`язковою умовою реєстрації в цьому місці проживання, тому реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав i свобод, передбачених Конституцією та законами України.
Посилання відповідача на те, що при розрахунку суми податку, на яку зменшуються податкові зобов`язання у зв`язку з використанням права на податкову знижку, платником занижено суму доходу отриманого протягом 2018 року як заробітна плата (ознака доходу- 101) та знижено суму утриманого (перерахованого) податку з доходів фізичних осіб, оскільки задекларовані дані в податковій декларації про майновий стан і доходи, не відповідають даним ЦБ ДРФО ДФС України, суд не враховує, адже зміст податкового повідомлення-рішення №0174013320 від 31.03.2020 не свідчить, що вказана обставина слугувала однією з підстав його прийняття. До того ж, акт перевірки не містить даних щодо сум такого заниження.
Також, матеріалами справи спростовуються доводи відповідача стосовно відсутності у позивача законодавчих підстав для нарахування податкової знижки за наслідками звітного податкового 2019 року, оскільки сума витрат, сплачених у вигляді відсотків за користування іпотечним житловим кредитом, не підтверджена платіжними (розрахунковими) документами, позивачем долучено наступні меморіальні ордери: №44515824 від 31.07.2019 на суму 1105,00 грн.; №50460829 від 30.08.2019 на суму 11405,88 грн.; №56619649 від 30.09.2019 на суму 10944,47 грн.; №64698253 від 08.11.2019 на суму 25,81 грн.; №68973573 від 29.11.2019 на суму 10739,06 грн.; №75370225 від 28.12.2019 на суму 11002,69 грн.
Суд також зазначає про відсутність заперечень відповідача щодо розміру податкової знижки, задекларованої позивачем у 2019 році.
Таким чином, суд робить висновок, що позивачем дотримані умови для отримання податкової знижки за користування іпотечним житловим кредитом за наслідками звітного (податкового) 2019 року, з огляду на що визначення контролюючим органом позивачу суми грошового зобов`язання з податку на доходи з фізичних осіб в розмірі 10155,94 грн. є протиправним, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача підготувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві висновок про повернення надміру утриманої (сплаченої) суми податку на доходи фізичних осіб у розмірі 10 155,94 грн на рахунок позивача, суд зазначає насупне.
Відповідно до п. 43.5 ст. 43 ПК України контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.
На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Таким чином, подана позивачем податкова декларація із зазначенням суми, що підлягає поверненню з бюджету, є умовою для здійснення повернення надміру сплаченої суми грошового зобов`язання та підставою для підготовки відповідачем висновку про повернення з відповідного бюджету та подання його для виконання відповідному органові Державної казначейської служби України.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що на підставі поданої позивачем податкової декларації із зазначенням суми, що підлягає поверненню з бюджету, відповідач зобов`язаний підготувати висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подати його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Отже, така позовна вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Згідно із вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позову повністю.
Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про падання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає статі відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає статі в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За правилами ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Водночас обов`язок доведення неспівмірності таких витрат законом покладено на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тобто, у даному випадку, на Львівську митницю.
У позовній заяві представником позивача зазначено, що позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн.
На доказ понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн., до суду подано: ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом серії КВ №410255 від 14.04.2020, договір про надання правової (правничої) допомоги №03/0420 від 06.04.2020, меморіальний ордер №МВ52267947 від 14.04.2020 про сплату позивачем за надану правничу допомогу на суму 3500,00 грн. 
Згідно п. 2.1. договору №03/0420 від 06.04.2020 розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору правову допомогу, становить 3500,00 грн.
Відповідачем не подано заперечення щодо відшкодування позивачу понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.
Щодо обґрунтованості розміру заявлених витрат, суд зазначає таке.
З позиції суду розмір витрат на правову допомогу має бути співмірним зі складністю спору та виконаним адвокатом обсягом робіт, витраченим часом, ціною позову, значенням справи для сторони, в тому числі впливом на репутацію позивача, публічним інтересом до справи.
Суд звертає увагу, що при встановленні розміру гонорару за надання професійної правничої допомоги враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини, як джерело права.
Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року при розгляді справи №200/14113/18-а.
У постанові від 20.10.2021 у справі № 757/29103/20-ц Верховний Суд вказав, що відмова у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів фактичної оплати вказаних послуг до моменту розподілу їх між сторонами у справі не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та наведеними висновками Верховного Суду. Аналогічний підхід застосовує і ЄСПЛ. Так, у Рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, необхідно розглядати як фактично понесені: « 115. Суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (див. вищезазначене рішення у справі «Савін проти України» (Savin V. Ukraine), n. 97)».
Тож, на основі наведеного, суд не вбачає, що подані позивачем докази є недостатніми аби встановити обсяг і оплатність наданих адвокатом послуг позивачеві для підготовки та вирішення цієї справи у суді першої інстанції.
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Також Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13.03.2025 у справі №275/150/22 вказав, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони.
Аналогічну за своїм змістом правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 22.01.2025 у справі №540/5794/21.
У постанові від 11.03.2025 у справі №260/4202/24 Верховний Суд зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Однак, ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Таким чином, обов`язковою підставою для застосування судом критеріїв співмірності витрат на правничу допомогу, передбачених ч.5 ст.134 КАС України, є подання іншою стороною обґрунтованого заперечення щодо заявленого до стягнення розміру витрат на правничу допомогу.
Суд встановив, відповідачем не подавалось клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн., жодних заперечень або контр-розрахунків до заявленої позивачем суми відповідних витрат не заявлено.
Відтак, суд вважає належним і достатнім способом відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу є стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 3500,00 грн. понесених витрат.
Що стосується судового збору, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такий підлягає стягненню на користь позивача.
Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ухвалив:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві №0174013320 від 31.03.2020 року.
3. Зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, ЄДРПОУ 43141267) зарахувати до податкової знижки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму витрат у вигляді частини суми відсотків, сплачених за користування іпотечним житловим кредитом у розмірі 10155,94 грн., що зазначена у поданій ним податковій декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік.
4. Зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, ЄДРПОУ 43141267) сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві висновок про повернення надміру утриманої (сплаченої) суми податку на доходи фізичних осіб у розмірі 10155,94 грн. на рахунок ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), зазначений у його податковій декларації.
5. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС України в м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, ЄДРПОУ 43141267) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.
6. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС України в м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, ЄДРПОУ 43141267) сплачений судовий збір у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX (зі змінами та доповненнями), апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Шостого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст судового рішення складено 05.01.2026 року.

Суддя	Костецький Назар Володимирович