ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9154/25 Справа № 176/2217/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Крамар О. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 липня 2025 року у складі судді Крамар О.М. по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання,–

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання (а.с. 1-8), в обґрунтування якого посилався на те, що з 01 вересня 1999 року по 18 червня 2015 року працював на різних посадах у різних структурних підрозділах ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат».  18 червня 2015 року позивача звільнено з роботи.
За час роботи на підприємстві відповідача позивач отримав хронічне професійне захворювання.
П. 7 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 17 травня 2016 року, встановлено наявність у позивача професійних захворювань:
- вібраційна хвороба другої стадії від дії комбінованої дії загальної та локальної вібрацій з периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з вираженою полірадикулопатією (L4, L5, S1, C6-C7), двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФС другого ст.), з остеоартрозом в поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ст.) і колінних (ПФ другого ст.)суглобів, остеоартрозом дрібних суглобів кистей;
- хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.) група «А». ЛН першого ст. - нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху).
Згідно п. 17 зазначеного акту причинами виникнення професійного захворювання є: підвищені та знижені температури, температура поверхні устаткування, матеріалів, повітря робочої зони +10,3 – 15,8 0С при нормі +17 +26 0С, рівень барометричного тиску 732 АТ, рівень вологості та рухомості повітря вологість 92-96% при нормі 60- 95%, рухомість 0,27-0,59 м/с при нормі 0,3-2,0 м/с, рівень вібрації загальна технологічна 103-105 дБ при нормі 92 дБ, загальна транспортно-технологічна 103-110 дБ при нормі 101 дБ, локальна 78-117 дБ при нормі 112 дБ, рівень шуму 86-109 дБА при нормі 80 дБА.
Згідно виписки з акту огляду Медико-соціальної експертної комісії від 14 червня 2016 року серії 12 ААА №010842, позивачу первинно встановлено втрату працездатності на рівні 60% та третю групу інвалідності.
Згідно виписки з акту огляду Медико-соціальної експертної комісії від 04 липня 2017 року серії 12 ААА №011503, позивачу повторно встановлено втрату працездатності на рівні 60% та третю групу інвалідності.
Згідно виписки з акту огляду Медико-соціальної експертної комісії від 02 липня 2019 року серії 12 ААА №012184, позивачу повторно встановлено втрату працездатності на рівні 60% та третю групу інвалідності.
Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 23 червня 2021 року серії 12 ААА №085061, позивачу повторно безстроково встановлено втрату працездатності на рівні 60%, з яких: (45% - вібраційна хвороба, 10% - ХОЗЛ, 5% - приглухуватість).
Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 23 червня 2021 року серії 12 ААБ №575503, позивачу повторно безстроково визначено третю групу інвалідності.
Позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений проходити лікування, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №2189/341 та випискою-епікризом №1669/353 із медичної карти стаціонарного хворого.
Відповідно до медичного висновку від 28 квітня 2016 року №660 позивач має скарги на болі в шийному і п/кр від. хребта, з іррадіацією в праву ногу, біль і обмеження руху в ліктьових, плечових і колінних суглобах, болі і оніміння рук, мерзлякуватість кистей, побіління пальців рук на холоді, загальну слабкість, задишку при незначному фіз. навантаженні, кашель з харкотинням, біль за грудиною, втому, біль під лопатками, більше справа, зниження слуху, підвищення АТ.
У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжуються значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. На думку позивача, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування.
Позивач вважає, що за таких обставин зі сторони відповідача йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у нього хронічного професійного захворювання.
Позивач вважає виваженим та справедливим розмір відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 245 000 грн.
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь в якості відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання у розмірі 245 000,00 грн без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. 
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання – задоволено частково. 
Стягнуто з ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання грошові кошти у розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень без утримання податків та інших обов`язкових платежів.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ДП "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь держави судовий збір в розмірі 1 211 грн 20 коп (а.с. 33-36).
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» подало апеляційну скаргу (а.с. 45-52), посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
ОСОБА_1 через свого представника адвоката Мотуза О.В. скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін (а.с. 79-83).
Також ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» подало додаткові пояснення у справі.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 01 вересня 1999 року по 18 червня 2015 року працював на різних посадах у різних структурних підрозділах Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат». 18 червня 2015 року позивача звільнено з роботи.
За час роботи на підприємстві відповідача позивач отримав хронічне професійне захворювання.
П. 7 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 17 травня 2016 року встановлено наявність у позивача професійних захворювань:
- вібраційна хвороба другої стадії від дії комбінованої дії загальної та локальної вібрацій з периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з вираженою полірадикулопатією (L4, L5, S1, C6-C7), двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФС другого ст.), з остеоартрозом в поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ст.) і колінних (ПФ другого ст.)суглобів, остеоартрозом дрібних суглобів кистей.
- хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.) група «А». ЛН першого ст. - нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху).
Згідно п. 17 зазначеного акту причинами виникнення професійного захворювання є: підвищені та знижені температури, температура поверхні устаткування, матеріалів, повітря робочої зони +10,3 – 15,8 0С при нормі +17 +26 0С, рівень барометричного тиску 732 АТ, рівень вологості та рухомості повітря вологість 92-96% при нормі 60- 95%, рухомість 0,27-0,59 м/с при нормі 0,3-2,0 м/с, рівень вібрації загальна технологічна 103-105 дБ при нормі 92 дБ, загальна транспортно-технологічна 103-110 дБ при нормі 101 дБ, локальна 78-117 дБ при нормі 112 дБ, рівень шуму 86-109 дБА при нормі 80 дБА.
Згідно виписки з акту огляду Медико-соціальної експертної комісії від 14 червня 2016 року серії 12 ААА №010842, позивачу первинно встановлено втрату працездатності на рівні 60% та третю групу інвалідності.
Згідно виписки з акту огляду Медико-соціальної експертної комісії від 04 липня 2017 року серії 12 ААА №011503, позивачу повторно встановлено втрату працездатності на рівні 60% та третю групу інвалідності.
Згідно виписки з акту огляду Медико-соціальної експертної комісії від 02 липня 2019 року серії 12 ААА № 012184, позивачу повторно встановлено втрату працездатності на рівні 60% та третю групу інвалідності.
Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 23 червня 2021 року серії 12 ААА №085061, позивачу повторно безстроково встановлено втрату працездатності на рівні 60%, з яких: (45% - вібраційна хвороба, 10% - ХОЗЛ, 5% - приглухуватість).
Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 23 червня 2021 року серії 12 ААБ № 575503, позивачу повторно безстроково визначено третю групу інвалідності.
Позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений проходити лікування, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №2189/341 та випискою-епікризом №1669/353 із медичної карти стаціонарного хворого.
Відповідно до медичного висновку від 28 квітня 2016 року №660 позивач має скарги на болі в шийному і п/кр від. хребта, з іррадіацією в праву ногу, біль і обмеження руху в ліктьових, плечових і колінних суглобах, болі і оніміння рук, мерзлякуватість кистей, побіління пальців рук на холоді, загальну слабкість, задишку при незначному фіз. навантаженні, кашель з харкотинням, біль за грудиною, втому, біль під лопатками, більше справа, зниження слуху, підвищення АТ.
У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжуються значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. На думку позивача, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1  суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.
Однак погодитися з такими висновками суду в повній мірі неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування рішення суду виходячи з наступного.
Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування певних стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною третьою статті 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як положення статті 43 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов`язки.
Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу у дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції у суді першої інстанції.
У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.
Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.
Наведена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №192/875/17 (провадження №61-12580ск19).
У Постанові Верховного суду від 13.01.2021 року у справі №264/949/19 зазначається, що відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Верховний суд роз`яснив, що тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини справи, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положення про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
У відповідності до вищевказаних норм, учасник справи у разі подання нових доказів повинен довести неможливість їх подання до суду першої інстанції з поважних причин. 
В апеляційній скарзі апелянт просить врахувати подані докази, які не були враховані Жовтоводським міським судом Дніпропетровської області при ухваленні рішення від 01.07.2025 року, в обґрунтування чого зазначає про те, що ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 червня 2025 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Окрім того, вищевказаною ухвалою відповідачу роз`яснено його право на надання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення копії ухвали про відкриття провадження. Вказана ухвала надійшла до електронного кабінету відповідача 13.06.2025 року о 15 год. 21 хв. Таким чином, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 124 ЦПК України останнім днем подання відзиву було 30.06.2025 року.
В той же час, відповідно до наказу ДП «СхідГЗК» від 09.06.2025 року №309 провідний юрисконсульт ДП «СхідГЗК» Авраменко Т.М., яка супроводжує дану категорію справ, з 11.06.2025 року по 30.06.2025 року включно, перебувала у щорічній основній відпустці.
Враховуючи об`єктивну неможливість подання відзиву на позовну заяву у строки визначені ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13.06.2025 року та керуючись ч. 1 ст. 127 ЦПК України, відповідач звернувся з проханням визнати поважними причини пропуску строку на подання відзиву по справі №176/2217/25 та поновити його.
Відзив на позовну заяву з обґрунтуванням пропуску строку на його подання та проханням поновити пропущений строк було направлено на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області, за допомогою електронного суду, 01.07.2025 року.
Однак, направлений на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області відзив не був прийнятий судом до уваги оскільки того ж дня, тобто 01.07.2025 року судом було ухвалено оскаржене рішення.
Верховний суд в своїй постанові від 29.09.2022 року по справі №500/1912/22 зазначив про те, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
При застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 травня 2021 року у справі №1.380.2019.006107, від 22 липня 2021 року у справі №340/141/21, від 16 вересня 2021 року у справі №240/10995/20 та від 12 вересня 2022 року у справі №120/16601/21-а.
Враховуючи все вищевикладене, невстановлення колегією суддів факту недобросовісного здійснення апелянтом своїх прав та виконання ним своїх процесуальних обов`язків, незначний термін пропуску строку на подання відзиву на позов разом з доказами, які мають значення для правильного вирішення справи, в тому числі враховуючи той факт, що згідно матеріалів справи відзив було сформовано в підсистемі “Електронний суд” 01.07.2025 року, тобто в день ухвалення оскарженого рішення, та відсутності в матеріалах справи відомостей за яких саме обставин такий було зареєстровано судом першої інстанції лише 02.07.2025 року, а також з метою недопущення надмірного формалізму колегією суддів приймаються до уваги нові докази під час перегляду оскарженого рішення, оскільки такі мають значення для правильного вирішення справи.
17.05.2016 року ОСОБА_1 на ім`я генерального директора ДП “СхідГЗК” Сорокіна О.Г. було подано заяву в якій він просить розглянути можливість здійснити йому виплату одноразової грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди в зв`язку із профзахворюванням отриманим за час роботи на ДП “СхідГЗК”, у розмірі 2 500,00 грн (а.с. 42 зворот).  
Враховуючи вищевказану заяву 01 червня 2016 року між  ОСОБА_1  та ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» укладено договір №18/73 про відшкодування моральної шкоди (а.с. 43). 
Відповідно до змісту вказаного договору сторони дійшли згоди про те, що ДП “СхідГЗК” сплачує одноразову грошову виплату ОСОБА_1 у розмірі 2 500,00 грн як відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок отриманого ним професійного захворювання. ОСОБА_1 відмовляється від будь-яких намірів стягнення на його користь інших сум у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання з ДП “СхідГЗК”.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. 
Згідно з частинами першою, другою статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.
Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відповідно до положень статті 38 Гірничого закону України власник (керівник) гірничого підприємства зобов`язаний забезпечувати: безпеку гірничих робіт, охорону праці та довкілля, додержання встановлених нормативів у сфері проведення гірничих робіт, правил безпеки, правил технічної експлуатації та єдиних правил безпеки при підривних роботах; медичне та санітарно-побутове обслуговування працівників гірничих підприємств, а працівників, зайнятих на роботах із шкідливими умовами праці, - спеціальним одягом, взуттям, засобами індивідуального захисту; відшкодування шкоди, завданої гірничим підприємством фізичним та юридичним особам і довкіллю.
У статті 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодування моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника. При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі №225/4242/21).
У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» було зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
Створення неналежних умов виробництва призводить до порушення особистих немайнових прав особи на життя, на охорону здоров`я тощо.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання моральної шкоди іншій особі.
Тлумачення статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.
Установивши, що неналежне виконання відповідачем вимог законодавства щодо створення і підтримання безпечних умов праці спричинило виникнення у позивача професійного захворювання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про спричинення відповідачем моральної шкоди позивачеві, який внаслідок набутого професійного захворювання відчуває фізичний біль, душевні страждання та потребу в додаткових зусиллях для організації свого життя.
Також суд дійшов правильного висновку про те, що обов`язок відшкодувати завдану позивачеві моральну шкоду покладається на роботодавця, що відповідає вимогам статті 1167 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України.
Такі висновки суду не спростовані апелянтом, ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо способу відшкодування завданої внаслідок порушення трудових прав моральної шкоди, колегія суддів зазначає про таке.
Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Згідно з частиною п`ятою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України).
Тлумачення частини п`ятої статті 23 ЦК України свідчить, що за загальним правилом компенсація моральної шкоди відбувається одноразово. Виключення щодо одноразової компенсації моральної шкоди може бути передбачено таким універсальним регулятором як договір або ж нормою закону.
Зокрема, частиною першою статті 1168 ЦК України допускається компенсація моральної шкоди періодичними платежами, якщо її завдано каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 10 серпня 2022 року у справі №210/5096/19 .
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (такі висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі №180/1735/16-ц ).
Спричинення моральної шкоди працівникові внаслідок порушення його трудових прав шкідливими умовами виробництва – це негативне явище, яке породжує у роботодавця обов`язок її відшкодувати. Сторони трудового договору можуть досягти спільної домовленості про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо сторони не досягли домовленості, то в рішенні суду визначаються спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
У справі, що переглядається, судом першої інстанції за вищевказаних обставин не враховано, однак встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 01 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» укладено договір №18/73 про відшкодування моральної шкоди, згідно від втрати здоров`я внаслідок виявлених захворювань, отриманих під час роботи у шкідливих умовах на ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (а.с. 43). 
Сторони у зазначеному договорі врегулювали свої права та обов`язки, розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 .
Цим договором, зокрема, передбачено, що моральна шкода, завдана ОСОБА_1 внаслідок роботи у шкідливих умовах у ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», відшкодовується одноразово. Виконання ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» зобов`язань за цим договором вважається відшкодуванням працівнику в повному обсязі моральної шкоди, пов`язаної з втратою здоров`я, внаслідок виявлених захворювань.
В матеріалах справи відсутні докази того, що договір №18/73 про відшкодування моральної шкоди від 01 червня 2016 року було розірвано з підстав його невиконання ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» щодо перерахування коштів, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання позивача у відзиві на те, що відповідачем не надано доказів сплати коштів за даним договором.  
Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази стосовно того, що ОСОБА_1 оспорював умови договору №18/73 від 01 червня 2016 року з будь-яких підстав, в тому числі й зв`язку з тим, що отримана ним компенсація за цим договором є недостатньою для відшкодування завданої моральної шкоди.
Відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, особам надається право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.
Отже, принцип свободи договору відповідно до статті 6, частини першої статті 626, статті 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Разом з тим сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає зі змісту акта законодавства, така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право – обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18)).
У справі, що переглядається, презумпція правомірності договору №18/73 про відшкодування моральної шкоди від 01 червня 2016 року не спростована, зазначений договір є правомірним та таким, що виконаний його сторонами: ОСОБА_1 та ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат».
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України). Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади, згідно з якими здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц (провадження №61-18013сво18)).
Отже, позивач реалізував своє право на отримання компенсації за моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, у розмірі, спосіб та строки, визначені ним самостійно у результаті домовленості з відповідачем, тому зобов`язання відповідача з відшкодування завданої моральної шкоди припинилось виконанням, проведеним належним чином.
Установивши, що ОСОБА_1 реалізував своє право на компенсацію моральної шкоди, завданої внаслідок виявлених захворювань, отриманих під час роботи у шкідливих умовах на ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», за договором №18/73 про відшкодування моральної шкоди від 01 червня 2016 року, що виключає можливість повторного відшкодування йому моральної шкоди, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
У разі, коли позивачу за його згодою вже надано добровільне відшкодування моральної шкоди за тим самим фактом ушкодження на виробництві, національне законодавство не створює підстав для автоматичного повторного нарахування компенсації за ті самі моральні збитки. За умов, коли позивач не оспорював договір про добровільне відшкодування моральної шкоди, обумовлена ним виплата моральної шкоди може бути врахована як повна сатисфакція, а вимога про повторне відшкодування не підлягає до задоволення.
Вказані висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовими висновками викладеними в постанові Верховного суду від 15.10.2025 року по справі №180/1013/24.
Суд першої інстанції вищевказаного не врахував, а тому рішення суду першої інстанції про часткове задоволення вимог позивача підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції як таке, що не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи.
З цих міркувань колегія суддів не вдається до оцінки розміру моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, і відхиляє аргументи апеляційної скарги про розмір морального відшкодування.
Оцінюючи доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло після встановлення йому первинно стійкої втрати працездатності на підставі довідки МСЕК від 14 червня 2016 року, тому не слід брати до уваги укладений між сторонами 01 червня 2016 року договір про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
У справі, що переглядається, з урахуванням встановлених судами обставин, підставою виникнення у працедавця зобов`язання про компенсацію моральної шкоди між сторонами є факт її завдання позивачеві, а не встановлення позивачеві первинно стійкої втрати працездатності на підставі довідки МСЕК.
Так, матеріали справи свідчать, що позивачеві моральна шкода заподіяна внаслідок тривалої роботи у шкідливих умовах виробництва, в результаті якої він отримав професійні захворювання, встановлені протоколом №660 від 28.04.2016 року Українського науково-дослідного інституту промислової медицини (м. Кривий Ріг).
У договорі про відшкодування шкоди, укладеному 01 червня 2016 року, сторони дійшли згоди про відшкодування ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» моральної шкоди, яка завдана ОСОБА_1 втратою здоров`я внаслідок виявлених професійних захворювань, що підтверджується медичним висновком Українського науково-дослідного інституту промислової медицини (м. Кривий Ріг) протокол №660 від 28.04.2016 року та актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17.05.2016 року.
Саме зазначені професійні захворювання призвели до того, що згідно з довідками МСЕК від 14 червня 2016 року ОСОБА_1 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності у загальному розмірі 60% та ІІІ групу інвалідності за профзахворюванням.
ОСОБА_1 було звільнено з роботи у червні 2015 року, отже, роботодавець не міг заподіяти працівнику моральну шкоду внаслідок порушення його прав в період з 01 червня (дата укладання догов ору) до 14 червня 2016 року (дата видачі довідок МСЕК).
Така шкода завдана роботодавцем шкідливим умовами праці саме в період роботи позивача в ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» і цей факт завдання моральної шкоди, відповідно до положень статей 11, 23 ЦК України та 173 КЗпП України, є підставою виникнення у працівника права вимагати відшкодування моральної шкоди, а у роботодавця – обов`язку її відшкодувати.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 (провадження №14-288цс19) сформулювала правовий висновок про те, що право на отримання потерпілим страхових виплат так і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Разом з тим зазначений висновок стосувався визначення періоду виникнення у потерпілого права на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням того, що питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки. У вказаній справі момент виникнення права на відшкодування моральної шкоди мав значення для визначення особи, яка має виплачувати таке відшкодування (за рахунок Фонду чи за рахунок роботодавця).
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №185/10591/21 (провадження №61-6847св22).
Таким чином, вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду не може бути застосований до спірних правовідносин, тому колегія суддів відхиляє відповідні доводи позивача.
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» — задовольнити.
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 липня 2025 року — скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “10” грудня 2025 року.
Повний текст постанови складено «19» грудня 2025 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна