КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3864/2026
Справа № 755/1984/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

28 січня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Гончарука В.П., щодо відмови в забезпеченні доказів, постановлену в м. Київ 06 жовтня 2025 року (повний текст ухвали складено 10 жовтня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, Орган опіки та піклування Броварської міської ради Броварського району Київської області про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю та зобов`язання повернути дитину матері, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

В лютому 2025 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, просила визначити місце проживання її малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , зобов`язати батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , повернути дитину матері ОСОБА_3 .

В березні 2025 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .

У жовтні 2025 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення доказів, в якому просив забезпечити докази шляхом призначення судово-психологічної експертизи, оскільки у даній справі є необхідним визначити індивідуально-психологічні особливості як батька, так і матері по відношенню до малолітньої дитини, їх провідні якості особистості, мотивотвірні чинники психічного життя і поведінки батьків, що має вирішальне значення для забезпечення справедливості судового процесу та сприятиме більш комплексному і справедливому вирішенню даного спору. Просив призначити у справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручити КНДІСЕ, на вирішення експертизи поставити наступні питання: 1) Якою є загальна психологічна характеристика ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (темперамент, характер, нахили, потребо-мотиваційна сфера тощо), 2) Якою мірою властивості особистості, характеру, емоційно-вольові, мотиваційної сфери ОСОБА_3 можуть виявити негативний вплив на належне виконання нею батьківських обов`язків стосовно малолітньої дочки, на її психіку, загальний розвиток, моральне виховання, на формування нормальної в психічному та психологічному відношенні атмосфери в родині; 3) Якою мірою властивості особистості, характеру, емоційно-вольові, мотиваційної сфери ОСОБА_1 можуть виявити позитивний вплив на належне виконання нею батьківських обов`язків стосовно малолітньої дочки, на її психіку, загальний розвиток, моральне виховання, на формування нормальної в психічному та психологічному відношенні атмосфери в родині; 4) Чи є у ОСОБА_3 (з урахуванням її діагнозу) та ОСОБА_1 відхилення від норми у психічному стані, у тому числі, але не виключно - психічні захворювання, патології, розлади психіки або такі психологічні особливості, нахили чи звички, які можуть негативно вплинути на малолітню дочку; 5) Проживання з ким із батьків, виходячи із психологічних якостей кожного із батьків, створить для дочки максимально сприятливе середовище для її гармонійного розвитку та виховання, забезпечить дитині стабільне та здорове оточення, можливість створення дитині умов для її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року в задоволенні клопотання відмовлено.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року та постановити судове рішення, яким заяву про забезпечення доказів шляхом призначення судово-психологічної експертизи задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги наводив зміст ч. 2 ст. 116, ст. 117, 118 ЦПК України, вказував, що подаючи заяву про забезпечення доказів шляхом призначення судово-психологічної експертизи, він керувався саме цими положеннями та сплатив судовий збір як за подану заяву про забезпечення доказів, і саме в порядку, передбаченому ст. 116 - 118 ЦПК України така заява мала розглядатися.
Проте судом першої інстанції розглянуто заяву (клопотання) про забезпечення доказів без врахування порядку розгляду такого питання як забезпечення доказів, а в самій ухвалі зазначено, що в ході судового засідання представником відповідача було подано клопотання про призначення в рамках розгляду даної справи судово-психологічної експертизи, що не відповідає дійсності, оскільки клопотання подано через канцелярію суду і підписане особисто позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 .
При цьому в резолютивній частині ухвали суд зазначив, що відмовляє у призначенні судово-психіатричної експертизи, що також не відповідає заявленим вимогам, оскільки позивачем за зустрічним позовом було заявлено саме про призначення судово-психологічної експертизи.
Звертав увагу, що хоча суд і посилається на норми ст. 116, 117 ЦПК України, якими він керувався при постановленні ухвали, однак будь-якого обґрунтування з посиланнями на ці норми ЦПК України при відмові у задоволенні заяви про забезпечення доказів мотивувальна частина оскаржуваної ухвали не містить.
Суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не надав оцінки обґрунтованості поданої заяви (клопотання), не здійснив її розгляд у відповідності до вказаних заявником положень, формально пославшись на ст. 102, 105 ЦПК України, що суперечить змісту поданої заяви та її мотивів, дав невірну оцінку змісту поданої заяви та прийшов до хибного висновку, розглянувши її в порядку, не передбаченому нормами ЦПК України, зокрема без додержання порядку розгляду заяв про забезпечення доказів.
Крім того, всупереч п. 4 ч. 1 ст. 260 ЦПК України оскаржувана ухвала не містить строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.
Вважав недоречними посилання суду на те, що дії представника відповідача, а саме подання клопотання про забезпечення доказів, спрямовані на затягування судового розгляду, оскільки подання клопотання є використанням учасником справи своїх процесуальних прав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що предметом позову є визначення місця проживання малолітньої дитини та клопотання представника відповідача не входить до предмета чи підстав доказування в рамках розгляду даної справи.
Пояснював, що підставою поданого клопотання (заяви) про забезпечення доказів стало те, що поведінка позивача ОСОБА_3 , яка з жовтня 2024 року проходила лікування в зв`язку з діагнозом гострий поліморфний психотичний розлад, наразі викликає у нього як у батька, з яким дитина проживає, сумніви щодо психологічної можливості належного виконання ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків, її психологічні особливості, зокрема, щодо можливості піклування, забезпечення захисту, забезпечення належних умов, що включає в себе створення для дочки спокійних, комфортних, безпечних умов існування. При цьому враховуючи, що 28 лютого 2025 року ухвалою суду заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково, зобов`язано відповідача ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 в побаченні та спілкуванні з малолітньою донькою, з часу постановлення вказаної ухвали, за відсутності будь-яких перешкод, оскільки ОСОБА_1 будь-яких перешкод не чинив та не чинить, ОСОБА_3 лише шість разів скористалася можливістю бачитися з дочкою, при цьому будь-якої участі у піклуванні про дочку вона не приймає, станом здоров`я дочки не цікавиться, тобто маючи можливість, будь-якої зацікавленості до дочки не проявляє.
Вказував, що за наявності вказаних обставин, з урахуванням такої незрозумілої поведінки позивача, яка, на його думку, не відповідає загальноприйнятим у цивілізованому суспільстві нормам поведінки матері, яка має бажання виконувати батьківські обов`язки, і може свідчити про відповідні психологічні розлади у поведінці ОСОБА_3 , ним було заявлене відповідне клопотання (заява) про забезпечення доказів шляхом призначення судово-психологічної експертизи не тільки відносно позивача за первісним позовом, але і відносно позивача за зустрічним, оскільки у даній справі є необхідним визначити індивідуально-психологічні особливості як батька, так і матері по відношенню до малолітньої дитини, їх провідні якості особистості, мотивотвірні чинники психічного життя і поведінки батьків, що має вирішальне значення для забезпечення справедливості даного судового процесу та сприятиме більш комплексному і справедливому вирішенню даного спору.
Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 520/13963/17 щодо обставин, які підлягають врахуванню для правильного вирішення справи про визначення місця проживання дитини, і в яких Верховним Судом зокрема зазначено, що в таких умовах саме психологічна експертиза є необхідним обґрунтуванням забезпечення найкращих інтересів дитини та способом встановлення найліпших психологічних умов її проживання з одним із батьків.
Підкреслював, що у даній справі обставинами, які входять до предмета доказування та мають значення для справи, є саме позитивний або негативний вплив батьків на розвиток дитини, а також особистісних якостей батьків, тобто психологічні чинники: особисті якості батьків, виконання батьками своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, психологічний стан батьків, оскільки цей фактор впливає на здатність забезпечити дитині стабільне та здорове оточення, можливість створення дитині умов для її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.
Вказував, що висновки суду першої інстанції про те, що експертиза у такій категорії справ не належить до предмета чи підстав доказування в рамках розгляду даної справи, суперечить наведеним нормам та висновкам Верховного Суду.
Крім того, фактично відмова суду в забезпеченні доказів позбавила дозволених законом та обраних засобів доказування позивача за зустрічним позовом, що є порушенням його прав у цивільному процесі та є відмовою в правосудді, яка обмежує його право на справедливий суд.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання з`явилися відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_1 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронного кабінету. Від представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі позивача, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в лютому 2025 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю та зобов`язання відповідача повернути дитину матері, який мотивувала тим, що відповідач є батьком малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження дитини всі вони однією сім`єю проживали у селі Требухів Броварського району Київської області, де винаймали житловий будинок, а наприкінці липня 2024 року переїхали до м. Бровари Київської області, де винаймали житловий будинок по АДРЕСА_2 . Під час проживання в даному будинку відносини між сторонами почали погіршуватись, пізніше у ОСОБА_3 трапився нервовий зрив, в результаті чого вона була змушена звернутись до лікаря за кваліфікованою допомогою. В період з 24 жовтня по 19 листопада 2024 року за самозверненням вона перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) з діагнозом: тяжкий депресивний епізод з психотичними симптомами, тривожно-депресивний синдром з галюцинаторними включеннями, F-32.31. Після виписки з лікарні вона проходила додаткове медичне обстеження, після останнього з яких 17 січня 2025 року їй не встановлено жодних обмежень життєдіяльності чи протипоказань, у тому числі щодо виховання дитини та доглядом за нею, зокрема вона не перебуває на обліку в лікарів нарколога та психіатра. Після видужання ОСОБА_3 хотіла повернутись до сім`ї, однак відповідач відмовився приймати її та повідомив, що в нього вже є жінка, яку він назвав нянею, у якої є двоє своїх малолітніх дітей, яка також доглядає і за їх спільною дочкою сторін ОСОБА_5 , і вони всі разом мешкають в будинку по АДРЕСА_2 .
Повідомляла, що відповідач постійно маніпулює її колишнім станом здоров`я, забороняє бачитись з дочкою, вимагає медичні підтвердження про те, що вона не несе небезпеки для дитини, змушує домовлятись з ним про час побачення з дитиною, при цьому говорить, що постійно зайнятий. При цьому відповідач зневажає і нехтує її моральним психологічним станом, адже ОСОБА_3 постійно переживає глибокі душевні страждання від того, що відповідач не допускає її до дочки, чинить на позивача моральний тиск і намагається нівелювати їх побачення.
Вказувала, що оскільки відповідач створює їй перешкоди протягом тривалого часу у вихованні дочки і спілкуванні з нею, чим руйнує сімейні зв`язки між нею та дочкою і така його поведінка не може відповідати найкращому забезпеченню інтересів дитини, враховуючи наведені обставини і негативну та провокативну поведінку відповідача щодо неї та дитини, вона була змушена звернутись до суду з даним позовом про визначення місця проживання дитини з нею.
До позову ОСОБА_3 надала копію свідоцтва про народження дитини та актового запису про народження дитини, копію договору купівлі-продажу житлового будинку, копію договору оренди житлового приміщення, копію виписного епікризу № 13980 про виписку зі стаціонарного лікування, копії медичної документації із записами від 19 листопада 2024 року, 04 грудня 2024 року, 17 січня 2025 року, копії довідок від 20 січня 2025 року про не перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, роздруківки скріншотів переписок між сторонами у месенджері Telegram, копію акта обстеження умов проживання ОСОБА_3 , складеного посадовими особами Служби у справах дітей та сім`ї Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, копію довідки ФОП ОСОБА_6 від 18 січня 2025 року № 1, витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», дійсний з 19 жовтня 2023 року до 19 жовтня 2025 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 лютого 2025 року частково задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову, зобов`язано відповідача ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 , в побаченні та спілкуванні з малолітньою донькою, ОСОБА_4 , а саме з понеділка (з 10:00 години) по середу (до 19:00 години) кожного тижня, до вирішення справи по суті.

В березні 2025 року ОСОБА_1 подано зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з батьком, який мотивував тим, що він є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з ним за адресою АДРЕСА_2 . Мати його дитини, відповідач ОСОБА_3 , з жовтня 2024 року з ним та їхньою дочкою не проживає та участі у вихованні та утриманні дитини не бере. З січня 2025 року відповідач почала виходити на контакт та наполягати на тому, щоб він передав їх дочку для проживання з нею, однак з об`єктивних причин він наразі не може цього зробити, оскільки ОСОБА_3 має діагноз F23 (гострий поліморфний психотичний розлад), 24 вересня 2024 року ОСОБА_3 лікарем-психіатром було видано направлення на госпіталізацію, відомо, що в середині жовтні 2024 року остання мала намір добровільно госпіталізуватись та прибула до медичного закладу, однак в останній момент від госпіталізації відмовилась. Приблизно 14 жовтня 2024 року вона зникла приблизно на 5 тижнів і дитиною не цікавилась.
Вказував, що усвідомлює, що психічне здоров`я матері є запорукою благополуччя дитини, тому докладав зусиль для лікування відповідача, однак наразі усвідомив, що не неможливо. Небажання відповідача визнавати проблему та лікуватися ставить під сумнів її здатність усвідомлювати потреби дитини та забезпечувати їй належний догляд. Заперечення ОСОБА_3 потреби в лікуванні свідчить про її неадекватну оцінку власного стану та можливих наслідків для дитини. За час спільного проживання були випадки, коли ОСОБА_3 поводила себе несвідомо, будила дитину серед ночі, не займалась її доглядом, не годувала. Йому відомо, що мати відповідача перебуває на обліку у лікаря-психіатра, тому він розумів, що ОСОБА_3 може успадкувати генетичну психічну хворобу. На даний час він не заперечує проти участі матері у вихованні дитини та проти їх спілкування, однак вважає неможливим залишити проживати дочку з ОСОБА_3 принаймні до її проходження курсу лікування, одужання та реабілітації.
Повідомляв, що дбає про регулярні медичні огляди та вакцинацію дитини, його дочка має належні побутові умови, житло повністю відповідає потребам малолітньої дитини, є безпечним, затишним та забезпечує належні умови для її проживання та розвитку.
До позову ОСОБА_1 надано копію свідоцтва про народження дитини, копію довідки медичного центру ТОВ «Вета-Плюс» про проходження медичного огляду та вакцинації дитини, копію декларації про вибір лікаря, копію акту від 04 лютого 2025 року обстеження умов проживання, копію акту обстеження житлово-побутових умов від 17 лютого 2025 року, копію договору оренди житлового приміщення від 27 липня 2024 року, копію заяви ОСОБА_1 до органу опіки та піклування та відповіді на неї, копію направлення ОСОБА_3 на госпіталізацію від 24 вересня 2024 року, копію пояснень ОСОБА_1 , відібраних інспектором СПДН ВП Броварського РУП ГУ НП в Київській області.

Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області від 12 серпня 2025 року № 709 надано до Дніпровського районного суду м. Києва висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_3 (а. с. 220 - 226 т. 1, 2 - 14 т. 2).

В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про призначення судово-психіатричної експертизи, посилаючись на те, що позивачем до позовної заяви додано епікриз (виписний) з медичної карти стаціонарного хворого № 13980, виданий КНП «Психіатрія», відповідно до якого ОСОБА_3 проведено лікування та призначено медичні препарати. Заключення, що ОСОБА_3 є здоровою та не потребує прийняття препаратів, які лікують психічні розлади, немає. Твердження позивача, що вона є цілком психічно здоровою, не відповідають дійсності і спростовується поданими нею документами: документом, виданим КНП «Психіатрія» від 04 грудня 2024 року підтверджено призначення рецептурних лікарських засобів, документом, виданим КНП «Психіатрія» від 19 грудня 2024 року, підтверджено призначення рецептурних лікарських засобів, причому в усіх документах підтверджено наявність діагнозу F 23.01 гострий поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії, з зазначенням асоційованого гострого стресу. З огляду на зазначене, з урахуванням того, що позивач приймає сильнодіючі психотропні препарати, які безпосередньо впливають на її свідомість, емоційний стан та здатність забезпечити безпеку та належний догляд за дитиною, вважав необхідним призначення у справі судово-психіатричної експертизи для визначення можливості матері забезпечити безпечні та належні умови для розвитку, виховання та проживання дитини з огляду на психічний стан такої матері.
На підставі вищевикладеного просив призначити в справі судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручити Київському міському центру судово-психіатричної експертизи, на вирішення експертам поставити питання: чи страждає ОСОБА_3 та будь-яке психічне захворювання, якщо так, то яке саме; якщо так, то чи впливає психічний стан ОСОБА_3 на її здатність забезпечити безпечні та належні умови для проживання та виховання дитини (а. с. 150 - 151 т. 1).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року в задоволенні клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи відмовлено з тих підстав, що предметом позову є визначення місця проживання малолітньої дитини і питання, поставлені на вирішення експерта, не входять до предмета чи підстав доказування в рамках розгляду даної справи, в зв`язку з чим дії відповідача спрямовані на затягування судового розгляду (а. с. 250 т. 1).

02 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подав клопотання про забезпечення доказів, за змістом якого, користуючись своїм правом, передбаченим п. 3 ч. 1 ст. 43, ст. 116 - 117 ЦПК України, посилаючись на положення розділу VІ Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, вважав за доцільне подати клопотання про забезпечення доказів шляхом призначення судово-психологічної експертизи, оскільки у даній справі є необхідним визначити індивідуально-психологічні особливості як батька так і матері по відношенню до малолітньої дитини, їх провідні якості особливості, мотивотвірні чинники психічного життя і поведінки батьків, що має вирішальне значення для забезпечення справедливості даного судового процесу та сприятиме більш комплексному і справедливому вирішенню даного спору.
Вказував, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною, можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Підкреслював, що Верховний Суд та Європейський Суд неодноразово наголошували, що у такій категорії справ при вирішенні спору в основу покладаються перш за все якнайкращі інтереси дитини. Тобто у даній справі, враховуючи вік малолітньої дочки ОСОБА_5 , саме її якнайкращим інтересам буде відповідати і пріоритетним буде піклування про неї, її захист та безпека, стан її здоров`я, особисті якості батьків, виконання батьками своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, психологічний стан батьків, оскільки цей фактор впливає на здатність забезпечити дитині стабільне та здорове оточення, можливість створення дитині умов для її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.
Пояснював, що як зазначалося ним у зустрічному позові та не заперечувалося позивачем ОСОБА_3 у первісному позові про наявність у неї з жовтня 2024 року певних психологічних проблем зі здоров`ям, а поведінка ОСОБА_3 наразі викликає у нього як у батька, з яким дитина проживала весь час без участі матері, яка проходила лікування, сумніви щодо психологічної можливості належного виконання ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків, її психологічні особливості, зокрема, щодо можливості піклування, забезпечення захисту, забезпечення належних умов, що включає в себе створення для дочки спокійних, комфортних, безпечних умов існування.
Звертав увагу, що поведінка ОСОБА_3 викликає у нього обґрунтовані сумніви щодо можливості чи бажання виконання нею своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, з урахуванням інтересів дочки, зацікавленості ОСОБА_3 у турботі та піклуванні про дочку, її здатність забезпечити дитині стабільне та здорове оточення, можливість створення дитині умов для її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, оскільки ОСОБА_3 , маючи можливість спілкування з дочкою, проявляти до неї турботу та піклування, будь-яких дій, спрямованих на прояв материнської любові та турботи, не вчиняє, що ставить під сумнів її бажання здійснювати свої батьківські обов`язки, і така поведінка є для нього як батька дитини незрозумілою та не відповідає загальноприйнятим у цивілізованому суспільстві нормам поведінки матері, яка має бажання виконувати батьківські обов`язки та свідчить про відповідні психологічні розлади у поведінці ОСОБА_3 . 
Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і що у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 24 квітня 2019 року в справі № 520/13963/17, згідно яких для правильного вирішення справи про визначення місця проживання дитини є обставини, які суд повинен врахувати, в тому числі, позитивний або негативний вплив батьків або фактичних вихователів на розвиток дитини, а також особистісних якостей батьків на особисту прихильність дитини, тобто психологічні чинники.
Виходячи із вказаних обставин, враховуючи поведінку ОСОБА_3 , яка не може вважатися загальноприйнятою у цивілізованому суспільстві як для особи, яка є матір`ю дитини, та з урахуванням висновків Верховного Суду у такій категорії справ, враховуючи, що вирішення цього спору є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не лише спірні питання між батьками, а визначається доля дитини, а відомості, які необхідно з`ясувати в результаті проведення судово-психологічної експертизи, зокрема, поведінку кожного з батьків по відношенню до дитини, вплив батьків на розвиток дитини з урахуванням психологічних якостей батьків, а також особистості батьків щодо здатності до виховання дитини, належать до предмета доказування у даній справі з метою захисту якнайкращих інтересів дитини, і мають значення для правильного вирішення цього спору, вважав, що є доцільним призначити в справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, на вирішення експертів поставити питання: 1) Якою є загальна психологічна характеристика ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (темперамент, характер, нахили, потребо-мотиваційна сфера тощо), 2) Якою мірою властивості особистості, характеру, емоційно-вольові, мотиваційної сфери ОСОБА_3 можуть виявити негативний вплив на належне виконання нею батьківських обов`язків стосовно малолітньої дочки, на її психіку, загальний розвиток, моральне виховання, на формування нормальної в психічному та психологічному відношенні атмосфери в родині; 3) Якою мірою властивості особистості, характеру, емоційно-вольові, мотиваційної сфери ОСОБА_1 можуть виявити позитивний вплив на належне виконання нею батьківських обов`язків стосовно малолітньої дочки, на її психіку, загальний розвиток, моральне виховання, на формування нормальної в психічному та психологічному відношенні атмосфери в родині; 4) Чи є у ОСОБА_3 (з урахуванням її діагнозу) та ОСОБА_1 відхилення від норми у психічному стані, у тому числі, але не виключно - психічні захворювання, патології, розлади психіки або такі психологічні особливості, нахили чи звички, які можуть негативно вплинути на малолітню дочку; 5) Проживання з ким із батьків, виходячи із психологічних якостей кожного із батьків, створить для дочки максимально сприятливе середовище для її гармонійного розвитку та виховання, забезпечить дитині стабільне та здорове оточення, можливість створення дитині умов для її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 - 2 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначаються, зокрема, докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази; перелік документів, що додаються до заяви.
Частинами 1, 2, 5 ст. 118 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення доказів розглядається в судовому засіданні в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з особливостями, встановленими цією статтею. Заява розглядається не пізніше п`яти днів з дня її надходження до суду. За результатами розгляду заяви про забезпечення доказів суд постановляє ухвалу про задоволення чи відмову у задоволенні заяви.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 у справі № 367/6751/18-ц, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 листопада 2021 року у справі № 520/14132/18, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення доказів може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.

Процесуальний механізм забезпечення доказів призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.

Тобто, це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Також, основною складовою обґрунтованості заяви про забезпечення доказів є необхідність доведення обставин, що існують достатні підстави вважати, що такі докази будуть втрачені в подальшому.

Отже, процесуальним порядком та механізмом забезпечення доказів передбачено, що суд, розглядаючи заяву про забезпечення доказів, має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкоджені, втратити свою доказову цінність тощо).

Відмовляючи позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 у клопотанні про забезпечення доказів шляхом призначення судово-психологічної експертизи ухвалою від 06 жовтня 2025 року, суд першої інстанції виходив із того, що предметом позову є визначення місця проживання малолітньої дитини і питання, поставлені на вирішення експерта, не входять до предмета чи підстав доказування в рамках розгляду даної справи.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 6, 7 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Відповідно до ч. 1 - 5 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок (частини перша, друга, п`ята статті 106 ЦПК України).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (згідно із статтею 110 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Судова експертиза повинна призначатися лише для встановлення даних, які входять в предмет доказування у справі, і не може стосуватися тлумачення і застосування правових норм.

При цьому, судова експертиза призначається лише в разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

В постанові Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 202/2883/22 (провадження № 61-10442св25) зазначено, що «під час вирішення спору щодо місця проживання дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19).
Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини».

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Аналіз доводів клопотання про забезпечення доказів шляхом призначення судово-психологічної експертизи, яке було заявлене відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , не містить належного обґрунтування об`єктивної неможливості розгляду справи без спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини справи неможливо. 

Натомість, встановлені обставини справи, а також аналіз статті 161 СК України, не дають підстав для висновку, що для вирішення спору є необхідними спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити обставини справи неможливо.
Апеляційний суд звертає увагу, що питання, поставлені позивачем на вирішення експертизи, зосереджені на встановленні психічного стану позивача за первісним позовом ОСОБА_3 та загальної психологічної характеристики обох сторін, що не відноситься до предмета чи підстав доказування в рамках розгляду даної справи, як правильно зазначено судом першої інстанції.

Апеляційний суд констатує, що клопотання про забезпечення доказів шляхом призначення судово-психологічної експертизи було заявлене ОСОБА_1 після відхилення судом першої інстанції попередньо заявленого ним клопотання про призначення в справі судово-психіатричної експертизи, на вирішення якої він просив поставити питання, чи страждає ОСОБА_3 та будь-яке психічне захворювання, якщо так, то яке саме; якщо так, то чи впливає психічний стан ОСОБА_3 на її здатність забезпечити безпечні та належні умови для проживання та виховання дитини.

Отже, послідовні клопотання ОСОБА_1 дають підстави для висновку, що процесуальною метою відповідача (позивача за зустрічним позовом) є доведення неможливості проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю, саме в зв`язку з її психічним станом. Крім того, зазначені обставини підтверджуються змістом його зустрічного позову (а. с. 164 т. 1).

Разом із тим, апеляційний суд враховує, що позивачем до позову надано копії довідок від 20 січня 2025 року про неперебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні заявленого клопотання, з чим погоджується апеляційний суд, оскільки ОСОБА_1 всупереч п. 5 ч. 1 ст. 117 ЦПК України не обґрунтовано необхідності забезпечення доказів в такий спосіб, а також не доведено наявності сукупності підстав для призначення судової експертизи, встановлених ст. 103 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції розглянуто заяву (клопотання) про забезпечення доказів без врахування порядку розгляду такого питання як забезпечення доказів, нічим не обґрунтовані та відхиляються апеляційним судом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що за змістом оскаржуваної ухвали, в ході судового засідання представником відповідача було подано клопотання про призначення в рамках розгляду даної справи судово-психологічної експертизи, що не відповідає дійсності, оскільки клопотання подано через канцелярію суду і підписане особисто позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 , а також доводи апеляційної скарги, що суд відмовив у призначенні судово-психіатричної експертизи, хоча в дійсності позивачем за зустрічним позовом було заявлено саме про призначення судово-психологічної експертизи, апеляційний суд враховує, що зазначені процесуальні недоліки жодним чином не вплинули на правильність висновків суду першої інстанції по суті заявленого клопотання і не є самі по собі підставою для скасування ухвали суду першої інстанції. 
При цьому висновки суду про відмову у призначенні судово-психіатричної, а не судово-психологічної експертизи є очевидною опискою, яка може бути виправлена в порядку ст. 269 ЦПК України, в тому числі за ініціативою самого суду.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК України в мотивувальній частині ухвала суду першої інстанції зазначено мотиви, з яких суд дійшов відповідних висновків, і закон, яким керувався суд, постановляючи ухвалу, в зв`язку з чим відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не надав оцінку обґрунтованості поданої заяви (клопотання), не здійснив її розгляд у відповідності до вказаних заявником положень, формально пославшись на ст. 102, 105 ЦПК України, що суперечить змісту поданої заяви та її мотивів.

Апеляційний суд частково погоджується з доводами ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, що в ухвалі суду першої інстанції не зазначено строк і порядок набрання ухвалою законної сили та її оскарження, разом із тим, відсутність в ухвалі цих відомостей не завадила будь-яким чином реалізації права відповідача (позивача за зустрічним позовом) на апеляційне оскарження.

Перевіряючи посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 520/13963/17 про те, що обставинами, які суд повинен врахувати є: конкретні умови виховання, а не тільки матеріальне забезпечення дитини; вік дитини, особливості її розвитку; характер взаємостосунків батьків або фактичних вихователів (між собою і кожного з них з дитиною); відношення дитини до батьків (фактичних вихователів); позитивний або негативний вплив батьків або фактичних вихователів на розвиток дитини, а також особистісних якостей батьків на особисту прихильність дитини, тобто психологічні чинники, - апеляційним судом встановлено, що такі висновки Верховного Суду у зазначеній постанові відсутні, а натомість це є висновками суду першої інстанції, з рішенням якого Верховний Суд не погодився та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Доводи апеляційної скарги, що саме психологічна експертиза є необхідним обґрунтуванням забезпечення найкращих інтересів дитини та способом встановлення найліпших психологічних умов її проживання з одним із батьків, про що нібито зазначалось Верховним Судом, не підтверджуються змістом будь-якої з постанов Верховного Суду, на які наявні посилання в апеляційній скарзі, та відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою суду першої інстанції, не ґрунтуються на законі та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О. 

Яворський М.А.