Справа №760/17831/21
2/760/9739/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року    м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Козленко Г.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Комунального підприємства «КИЇВПАСТРАНС» (04070, м. Київ, вул. Набережне шосе, буд. 2, код ЄДРПОУ 3175604) про відшкодування шкоди, 
ВСТАНОВИВ:
До Солом`янського районного суду м. Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Комунального підприємства «КИЇВПАСТРАНС», в якому просила суд:
- стягнути з КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КИЇВПАСТРАНС» код ЄДРПОУ 31725604, (Україна, 4070, місто Київ, ВУЛИЦЯ НАБЕРЕЖНЕ ШОСЕ, будинок 2) на користь ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 18 000,00 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000 грн.;
- стягнути з КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КИЇВПАСТРАНС» код ЄДРПОУ 31725604, (Україна, 4070, місто Київ, ВУЛИЦЯ НАБЕРЕЖНЕ ШОСЕ, будинок 2) на користь ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір в розмірі 3 178 гривень.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16 січня 2021 року о 08 год. 00 хв. в м. Києві на Солом`янській площі, 1 ОСОБА_2 , керуючи тролейбусом «МАЗ», бортовий номер НОМЕР_2 , рухаючись в напрямку стрілки зеленого кольору на таблиці, встановленій на рівні червоного сигналу світлофора не надав дорогу пішоходу ОСОБА_1 , чим спричинив наїзд на останню, внаслідок чого пішохід зазнала тілесних ушкоджень та матеріальних збитків.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що у позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що за наслідками ДТП їй було завдано майнову шкоду у вигляді пошкодженого мобільного телефону «IPHONE XS MAX» вартість ремонту якого становить 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп., пошкодженої куртки вартістю 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп. та пошкодженого жіночого портфелю вартістю 500 (п`ятсот) грн. 00 коп. В майнову шкоду також включає вартість проведення експертизи щодо визначення розміру завданої моральної шкоди у сумі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп. Однак, у підтвердження позовних вимог до матеріалів позовної заяви не долучено жодних доказів, що ОСОБА_1 на момент ДТП володіла чи користувалась мобільним телефоном « IPHONE XS MAX » та що саме даний гаджет під час ДТП було пошкоджено. Також не долучено жодних документів, які підтверджували б виконані ремонтні роботи по зазначеному мобільному телефоні на суму 10 000,00 (десять тисяч) гривень чи формували б цінову політику таких робіт. Відповідач зазначає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення майнової шкоди в розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) грн. 00 коп. не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, а позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп. явно завищені та не відповідають принципам розумності і справедливості, а відтак відповідач просить відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва суддею Козленко Г.О. від 28 жовтня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі.
Вивчивши матеріали справи, письмові докази, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, приходить до наступного висновку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 16 січня 2021 року о 08 год. 00 хв. в м. Києві на Солом`янській площі, 1 мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі ОСОБА_2 (водій тролейбусу «МАЗ» бортовий номер 3723) та ОСОБА_1 (пішохід). ОСОБА_2 , рухаючись в напрямку стрілки зеленого кольору на таблиці, встановленій на рівні червоного сигналу світлофора, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_1 , чим спричинив наїзд на останню, внаслідок чого пішохід зазнала тілесних ушкоджень та матеріальних збитків, чим порушив вимоги п. 16.9 ПДР України, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ААБ №118910 від 11.02.2021.
Відповідно до довідки №88 від 16 січня 2021 року Київської міської клінічної лікарні №17 (відділення політравми) ОСОБА_1 була доставлена до приймального відділення політравми швидкою допомогою з травмами отриманими внаслідок пішохід з діагнозом забій м`яких тканин скроневої ділянки ліворуч, забій м`яких тканин лівого стегна. 
Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року ОСОБА_2 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян 340 (триста сорок) грн. в дохід держави.
Громадською організацією «Спілка фахівців соціологічних досліджень та психологічних досліджень» надано висновок соціально-психологічного дослідження №28-04-21 моральної шкоди потерпілого (громадська експертиза) відповідно до якого моральна шкоді ОСОБА_1 оцінюється «при добровільній виплаті до ухвалення рішення суду - в розмірі 2 мінімальних заробітних плат (12 000,00 грн.) або про відмові добровільної виплати, що об`єктивно прогнозує подальше ухилення від виконання даного цивільного обов`язку - в розмірі 5 мінімальних заробітних плат (30 000,00 грн.)».
Відповідно до частини першої ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктами 8, 9 частини вказаної статті встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Частинами першою, другою ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Частиною третьою вище вказаної статті ЦК України передбачається, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за заподіяння позадоговірної шкоди встановлено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Частиною 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння шкоди. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення є зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями.
Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду 08 травня 2018 року у справі № 920/316/17.
Як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України у п. 2, 9 постанови № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.
За наведеного, позивач зобов`язана подати докази, що підтверджують факт завдання їй шкоди з вини відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що саме відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Як убачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду жодних доказів, що саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 16 січня 2021 року о 08 год. 00 хв. в м. Києві на Солом`янській площі, 1, було пошкоджено тачскрин дисплею мобільного телефону «IPHONE XS MAX» (ремонт вартістю 10 000 грн), верхній одяг (вартістю 1 500 грн.)та портфель жіночий (вартістю 500 грн.), відтак суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди.
Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Для покладання на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».
За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.
Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного Суду, викладених у Постановах від 25 листопада 2020 року (справа №760/28302/18-ц) та від 02 листопада 2020 року (справа №133/1238/17).
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц).
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 213/2186/16-ц (провадження № 61-2517св19) зроблено висновок, що «при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди».
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України , при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Слід зазначити, що відповідно до постанови Верховного Суду у справі №1340/4056/18 від 02.09.2020, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Посилання позивача на висновок спеціаліста Громадської організації «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень», як на доказ визначення заподіяння їй моральної шкоди, яку було оцінено в 30 000 грн, не є належним та допустимим доказом в розумінні вимог ст. 76, ст. 81 ЦПК України, оскільки дане дослідження проведено спеціалістом, а не атестованим судовим експертом в цій галузі, при цьому спеціалістом прийнято до уваги лише документи і пояснення, які подані позивачем.
Більше того, дослідження проводилось за «Методологією застосування загальновідомих психодіагностичних методик при дослідженні моральної шкоди», однак, відповідно до п.8 Постанови Кабінету міністрів України № 595 від 02.07.2008 «Про затвердження Порядку атестації та державної реєстрації методик» державна реєстрація методик проводиться Мін`юстом, який є держателем Реєстру методик проведення судових експертиз, а дана методологія не включена до державного реєстру методик проведення судових експертиз.
Так, за нормами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до положень частини третьої ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною другою ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що наведенні обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки посилання позивача не свідчать про завдання останній моральної шкоди, яка може бути відшкодована в порядку визначеному законодавством.
Позивачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, а відтак суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «КИЇВПАСТРАНС» відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя            Г.О. Козленко