ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2026 року
м. Харків
справа № 621/4154/23
провадження № 22-ц/818/780/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Мальованого Ю.М., Яцини В.Б., 
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі –  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 , на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 31 липня 2025 року в складі судді Овдієнко В.В.
в с т а н о в и в:
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми, який у подальшому уточнив.
Позовна заява мотивована тим, що між 06.10.2020 він уклав з ОСОБА_2 договір позики, відповідно до якого остання отримала від нього у борг грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США на строк 6 місяців, що підтверджується письмовою розпискою від 06.10.2020. ОСОБА_2 зобов`язалася повернути кошти до 07.04.2021.
Крім того, 09.10.2021 він уклав з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір позики, відповідно до якого останні спільно отримали від нього у борг грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США на строк один рік, що підтверджується письмовою розпискою із зобов`язанням повернути отримані у борг грошові кошти до 09.10.2022, засвідченою їх особистими підписами.
Зазначив, що строк виконання договорів позики від 06.10.2020 та від 09.10.2021 сплив. Свої зобов`язання за вказаними договорами позики відповідачі не виконали, на час звернення з позовом ніяких сум в рахунок повернення боргу не виплатили. Наявність у нього оригіналів розписок свідчить про те, що зобов`язання з повернення позики позичальниками не виконані.
Вказав, що розмір 3% річних за договором позики від 06.10.2020 за період з 08.04.2021 по 31.10.2023 становить 924,17 доларів США, а розмір 3% річних договором позики від09.10.2021 за період з 10.10.2022 по 31.10.2023 становить 381,70 доларів США.
Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 06.10.2020, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у загальному розмірі 12 924,17 доларів США, з яких 12 000 доларів США - сума основного боргу, 924,17 доларів США - 3 % річних; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 09.10.2021, укладеним між ОСОБА_1 , з одного боку, та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з іншого боку, у загальному розмірі 6120,93 доларів США, з яких 5739,23 доларів США - сума основного боргу, 381,70 доларів США - 3 % річних; судові витрати стягнути з відповідачів на користь позивача.
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 31 липня 2025 року позовну заяву задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 924,17 доларів США боргу за договором позики від 06.10.2020, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6120,93 доларів США боргу за договором позики від 09.10.2021, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6245,02 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору; стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 1478,89 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через свого представника подали апеляційну скаргу, в якій просили рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким залишити позовну заяву без розгляду, вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що представник відповідачів просив суд врахувати положення п. п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України (в редакції з 17 березня 2022 року), згідно з яким у період дії в Україні воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу. Представник відповідачів саме з метою доведення розміру виконаних зобов`язань та фактичних відносин між сторонами просила суд визнати обов`язковою участь позивача в судовому засіданні, однак суд відмовив у задоволенні такого клопотання, посилаючись на заяву позивача про розгляд справи у його відсутність, хоча така заява в матеріалах справи відсутня. Позивач жодного разу не з`являвся в судові засідання, не повідомляв суд про причини неявки, не подавав заяву про розгляд справи у його відсутність – за участі свого представника, що відповідно до положень ст. 223, 257 ЦПК України є ще й підставою для залишення позовної заяви без розгляду, що також залишилось судом першої інстанції без належного реагування.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити в частині сум стягнення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі зобов`язання за договорами позики не виконали, грошові кошти позивачу у визначений договорами строк не повернули, тому неповернута сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, а також нараховані 3% річних.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06.10.2020 ОСОБА_2 склала розписку, за якою остання у ОСОБА_1 взяла у борг суму 12 000,00 доларів США строком на шість місяців. Зобов`язалася повернути 07.04.2021 (а.с.38).
09.10.2021 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склали розписку, за якою останні взяли у борг у ОСОБА_5 12 000,00 доларів США строком на один рік (а.с.39).
ОСОБА_1 не заперечує того, що ОСОБА_3 здійснив часткове погашення боргу та заборгованість за договором позики від 09.10.2021 становить 5739,23 доларів США.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 203 наведеного Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Згідно із частинами першою, третьою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
У відповідності до положень статей 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. 
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. 
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. 
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. 
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18). 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. 
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».
Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Встановивши, що 06.10.2020 ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США, які зобов`язалася повернути 07.04.2021, а також 09.10.2021 ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 отримали від ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США, які зобов`язалися повернути через рік, тобто 09.10.2021, на підтвердження чого позичальниками складено відповідні розписки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами позикових правовідносин та наявності у відповідачів обов`язку з повернення отриманих у позику грошових коштів.
У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року в справі № 596/1123/19 (провадження № 61-7056св22) та від 05 червня 2024 року в справі № 640/15157/16-ц (провадження № 61-4579св24).
Отже, між учасниками спору виникли правовідносини, що випливають із договорів позики, що підтверджується наданими ОСОБА_1 оригіналами розписок, умови яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у повному обсязі не виконали.
ОСОБА_1 не заперечує того, що ОСОБА_3 здійснив часткове погашення боргу та заборгованість за договором позики від 09.10.2021 становить 5739,23 доларів США.
Таким чином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як позичальники, належним чином взяті на себе зобов`язання за договорами позики в повному обсязі не виконали, а тому наявні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості, а саме з ОСОБА_2 за договором позики від 06.10.2020 в розмірі 12 000,00 доларів США та солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором позики від 09.10.2021 в розмірі 5739,23 доларів США.
Щодо стягнення 3% річних, колегія суддів виходить з наступного.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Задовольняючи в цій частині позовні вимоги суд першої інстанції вказаних положень ЦК України не врахував, стягнувши на користь позивача платежі, передбачені статтею 625 ЦК України за час дії в Україні воєнного стану.
Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 752/30967/21 (провадження № 61-134св25).
Матеріали справи свідчать про те, що за договором позики від 06.10.2020 ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 3% річних за період з 08.04.2021 по 31.10.2023 включно, а за договором позики від 09.10.2021 просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 3% річних за період з 10.10.2022 по 31.10.2023 включно.
Виходячи з вищенаведеного підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача 3% річних за період з 24 лютого 2022 року по 31 жовтня 2023 року відсутні.
ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за договором позики від 06.10.2020 належним чином не виконувала, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування частини 2 статті 625 ЦК України, а саме стягнення з неї на користь позикодавця трьох процентів річних за період з 08.04.2021 по 23.02.2022 в розмірі 317,59 доларів США.
Розрахунок: період розрахунку: з 08.04.2021 по 31.12.2021 - 268 днів
[Проценти] = 12 000,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 268 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 264,33 доларів США; період розрахунку: з 01.01.2022 по 23.02.2022 - 54 дні [Проценти] = 12 000,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 53,26 доларів США.
Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення цих вимог у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги про те, що жодного разу не з`являвся в судові засідання, не повідомляв суд про причини неявки, не подавав заяву про розгляд справи у його відсутність – за участі свого представника, що відповідно до положень ст. 223, 257 ЦПК України є ще й підставою для залишення позовної заяви без розгляду, що також залишилось судом першої інстанції без належного реагування, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки обов`язковими умовами для застосування передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України процесуальних наслідків повторної неявки позивача в судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи без його участі у судовому засіданні. Матеріали справи містять заяви представниці позивача про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. За таких обставин у суду першої інстанції були відсутні підстави для залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини 1 статті 257 ЦПК України.
За таких обставин рішення суду підлягає зміні в частині сум стягнення, а апеляційна скарга частковому задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги задоволено на 94,81%, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 7338,74 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та в розмірі 1386,43 грн підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .
Оскільки апеляційну скаргу задоволено на 5,19%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 573,50 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кожному по 286,75 грн.
Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7051,99 грн, а з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1099,68 грн.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 , – задовольнити частково.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 31 липня 2025 року – змінити в частині сум стягнення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 06 жовтня 2020 року у розмірі 12 000,00 доларів США та 3 % річних у розмірі 317,59 доларів США.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 09 жовтня 2021 року у розмірі 5739,23 доларів США.
Здійснити перерозподіл судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7051,99 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1099,68 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований 

В.Б. Яцина