ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 463/3374/22
провадження № 61-1689св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - | Луспеника Д. Д., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., | Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Міністерство юстиції України, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,
треті особи: Господарський суд Львівської області, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів), ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 липня
2024 року у складі судді Кукси Д. А. та постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2025 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Крайник Н. П.,
Шандри М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Міністерства юстиції України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Господарський суд Львівської області, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів), ОСОБА_2 , в якому просила стягнути із Державного бюджету України заподіяну їй діями органів державної влади моральну шкоду в розмірі 29 254 900,00 грн.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що з 19 березня 2010 року Господарським судом Львівської області (суддею Морозюк А. Я.) за заявою кредитора Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль») було порушено справу № 28/32 про банкрутство фізичної особи - підприємця (далі також ФОП) ОСОБА_2 , який був чоловіком ОСОБА_1 , проживав з нею однією сім`єю. Процедура банкрутства тривала до 06 грудня 2019 року, у цей період позивачка перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 та така процедура накладалась на всю їхню сім`ю, оскільки чоловік не мав можливості займатися підприємницькою діяльністю, отримувати дохід та забезпечувати сім`ю. Крім того, в цій процедурі було введено арешт на все майно, що належало ОСОБА_2 , було протиправно вилучено майно і ОСОБА_1 , яке належало їй на праві спільної сумісної власності. В процесі процедури банкрутства ФОП ОСОБА_2 вилучене майно виставлено на прилюдні торги та були спроби його незаконного продажу. Процедура банкрутства має на меті для банкрута звільнення від неможливості погасити борги через таку процедуру та надання йому можливості «розпочати з початку». У випадку проведення процедури банкрутства ФОП ОСОБА_2 позивачка розраховувала, що така процедура надасть можливість їх сім`ї вийти з тяжкого фінансового стану, пов`язаного із неможливістю погашати свої зобов`язання за кредитами
в результаті об`єктивних факторів, а саме фінансової кризи 2008-2009 років та стрімкого зростання курсу іноземних валют. Але внаслідок процедури банкрутства було порушено її та чоловіка права, застосовано до них усі негативні наслідки процедури банкрутства.
ФОП ОСОБА_2 починаючи із 2014 року неодноразово звертався до суду із заявами та клопотаннями про закриття провадження та звільнення його від усіх заборгованостей. Такі заяви обґрунтовані тим, що починаючи з 2012 року строк ліквідаційної процедури, протягом якої вона може здійснюватися, сплив (ліквідаційна процедура не може тривати більше 12 місяців та може бути одноразово продовжена до 18 місяців). Господарський суд Львівської області всупереч цим вимогам закону ліквідаційну процедуру не припинив та не закрив провадження у справі із звільненням боржника від всіх боргів.
Натомість суд продовжував здійснювати ліквідаційну процедуру з перевищенням встановленого строку більше 18 місяців, з 20 жовтня 2010 року.
Провадження у справі було закрито 06 грудня 2019 року на підставі ухвали суду, якою задоволено клопотання ОСОБА_2 , який посилався на те, що процедура банкрутства була розпочата незаконно з порушенням процесуальних норм, які дають право на звернення із заявою кредитора, оскільки було порушено провадження на підставі вимог кредиторів, які носять особистий характер, а саме на основі споживчих кредитів. Проте суд виходив із того, що процедура банкрутства фізичної особи - підприємця може здійснюватися виключно за згодою такої фізичної особи. Оскільки ОСОБА_2 такої згоди не надав, то суд припинив провадження у справі.
Водночас суд не врахував, що згода боржника - фізичної особи повинна бути наявна виключно на момент відкриття провадження, а тому процедура банкрутства повинна була здійснюватися і надалі.
Факт припинення провадження у справі про банкрутство мав певний юридичний наслідок для неї та її чоловіка, вони усвідомили, що їх сім`я внаслідок тривалої процедури банкрутства, яка тривала більше 10 років, зазнала втручання в особисті та майнові права, не принесла для них жодного позитивного результату, який вимагається законом. А тому в результаті здійснення такої процедури у позивачки ОСОБА_1 виникли підстави для стягнення моральної шкоди з відповідачів.
Першочергово до ОСОБА_2 було подано позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення боргу за договором кредиту на суму 140 000,00 доларів США. Порушення 19 березня 2010 року Господарським судом Львівської області - суддею
Морозюк А. Я. справи про банкрутство фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 за заявою кредитора АТ «Райффайзен Банк Аваль» було наслідком наявності боргу за цим кредитом. Кредит був забезпечений іпотекою - квартирою АДРЕСА_1 . Сума заборгованості за цим кредитом № 010/08-3/3684/в станом на момент звернення із заявою про порушення справи про банкрутство становила 118 836,97 доларів США. При цьому на момент звернення з такою заявою АТ «Райффайзен Банк Аваль» вже отримало рішення Господарського суду Львівської області про стягнення на його користь заборгованості за кредитним договором у сумі 144 136,52 доларів США. Цим рішенням суду встановлено наявність підстав для звернення стягнення
АТ «Райффайзен Банк Аваль» з ФОП ОСОБА_2 у зв`язку з простроченням ним оплати заборгованості за кредитом.
Виконання зобов`язань  ОСОБА_2 за кредитним договором було забезпечено договором іпотеки, укладеним 23 квітня 2008 року з банком, згідно з яким передано нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 73,6 кв. м, вартістю на дату посвідчення договору іпотеки 1 017 667 грн, що за курсом Національного банку України становило 201 518,22 доларів США. 21 січня 2010 року предмет іпотеки був реалізований на прилюдних торгах за ціною в 4 рази нижчою від його оцінки на момент надання цього майна в іпотеку. Реалізація предмета іпотеки відбувалася на прилюдних торгах установами, які віднесені до управління Міністерства юстиції України, тобто перебували в безпосередньому підпорядкуванні та віданні цієї установи. Рішення Господарського суду Львівської області не є рішенням суду в розумінні Закону України «Про іпотеку», на підставі якого здійснюється звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки не стосувалося таких вимог та не містило відповідних реквізитів такого. А тому в органів юстиції не було підстав до звернення стягнення на предмет іпотеки та така дія була незаконна.
Реалізований предмет іпотеки належав позивачці на праві спільної сумісної власності та його примусове відчуження з порушенням норм матеріального права заподіяло шкоду, пов`язану з порушенням її прав та інтересів. Позивачка та її чоловік ОСОБА_2 , який надав в іпотеку це майно, обґрунтовано очікували, надаючи в іпотеку майно, вартість якого є вищою за загальну вартість кредиту, та розраховували на можливість погашення вимог за кредитом за рахунок цього майна. Тому сім`я ОСОБА_4 вважала, що банк повинен був проводити стягнення боргу виключно за рахунок майна, переданого в іпотеку, та після реалізації такого майна, обов`язок позичальника повинен був бути припинений.
Протиправний продаж майна боржника за заниженою вартістю, на порушення норм Закону України «Про іпотеку», призвів до непогашення кредиту, збільшення суми заборгованості ОСОБА_2 і, відповідно, до наявності в банку підстав для звернення до суду з заявою про порушення справи про банкрутство. Ці протиправні дії були зумовлені бездіяльністю Міністерства юстиції України, як органу з питань банкрутства, та органу, що забезпечує організацію примусового виконання рішень суду. Арбітражним керуючим ОСОБА_5 в процесі банкрутства були допущені порушення, на які Міністерство юстиції України, як орган з питань банкрутства, не звернув увагу та не вжив відповідних заходів.
Підставою для звернення із заявою до суду для порушення справи про банкрутство ФОП ОСОБА_2 став кредитний договір на купівлю будинку, який за своєю правовою природою є споживчим кредитом і жодного відношення до здійснення підприємницької діяльності не мав та не має. Таке нерухоме майно використовувалося виключно для проживання ОСОБА_2 та для задоволення його особистих житлових та сімейних потреб.
Ліквідатором, всупереч вимогам частини другої статті 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», неправильно включено до вимог першої черги вимоги АТ «Райффайзен Банк» на суму 973,00 грн та на суму 2 816 369,31 грн (вимоги, забезпечені заставою) та 
вимоги ПАТ «Альфа-Банк» на суму 1 567 810,50 грн (вимоги, забезпечені заставою), до вимог четвертої черги - вимоги ПАТ «Райффайзен Банк» на суму 915 371,35 грн. Вимоги шостої черги взагалі не можуть існувати згідно з вимогами цієї статті. Законодавцем виключається можливість задоволення вимог кредитора-заставодержателя за вимогами, не пов`язаними з підприємницькою діяльністю, та виключається можливість включення до ліквідаційної маси і реалізації ліквідатором предметів застави (іпотеки) за зобов`язаннями, не пов`язаними із підприємницькою діяльністю. Ліквідатор протиправно включив до ліквідаційної маси майно ОСОБА_1 та здійснював продаж всього майна без врахування наявної частки ОСОБА_1 у такому майні. До ліквідаційної маси було включено майно, яке не могло бути реалізоване в процедурі банкрутства, до кредиторських вимог ПАТ «Альфа-Банк» та АТ «Райффайзен Банк» фактично включено кредиторські вимоги не як до фізичної особи - підприємця, а як до простої фізичної особи, зокрема у зв`язку з тим, що за цими кредитами як застава надавалось житло, яке перебувало у власності фізичної особи.
03 жовтня 2014 року на підставі ухвали Господарського суду Львівської області
від 16 вересня 2014 року внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запис про припинення фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , яка була скасована 28 січня 2015 року постановою Львівського апеляційного господарського суду. Проте з 03 жовтня 2014 року до 2017 року
ФОП ОСОБА_2 значився як припинений в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і процедура банкрутства не могла здійснюватися, проте ОСОБА_5 продовжував виконувати функції ліквідатора. 
Ліквідатор здійснював ліквідаційну процедуру понад встановлений законом строк її тривалості та виключно в інтересах кредиторів, чим заподіяно шкоду сім`ї
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Ліквідаційна процедура щодо її чоловіка повинна була закінчитися через 18 місяців - з моменту її початку 20 жовтня 2010 року, проте тривала до 06 грудня 2019 року. Такі порушення арбітражного керуючого не знайшли жодного відклику з боку органів юстиції як контролюючих органів,
у результаті чого процедура банкрутства тривала понад встановлений законом строк та заподіяла шкоду сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Арбітражний керуючий ОСОБА_5 уклав договір із АТ «Райффайзен Банк», згідно з яким ліквідатор отримував кошти за свою роботу арбітражного керуючого у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_2 безпосередньо від цього кредитора без затвердження умов оплати рішенням суду. Відомості про вчинення порушення
в процедурі банкрутства неодноразово доводилися до відома відповідача, проте жодні заходи ним не вживалися. 28 лютого 2020 року Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) своїм листом повідомило про відсутність підстав для проведення перевірки арбітражного керуючого та відмовило в цьому. Згідно з відповіддю на звернення від 15 березня 2021 року Міністерство юстиції України відмовило у проведенні перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_5. з приводу допущених ним порушень під час здійснення діяльності в процесі банкрутства ФОП ОСОБА_2 , листом від 22 грудня 2021 року Міністерством юстиції України повторно відмовлено у проведенні перевірки діяльності арбітражного керуючого.
Щодо підстав стягнення моральної шкоди з господарського суду, то позивачка вважала такими допущені порушення з боку арбітражного керуючого
ОСОБА_5 в процедурі банкрутства, які не були усунені судом, який наділений широким колом повноважень для унеможливлення порушень прав людини. Крім того, моральна шкода була заподіяна тривалістю процедури банкрутства. Заподіяна їй моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала будучи незаконно втягнута у процедуру банкрутства її чоловіка, незаконним вилученням її майна, його незаконним продажом, збиранням щодо неї інформації, здійсненням цього провадження більше 10 років. За весь період з 2010 року до 2019 року вся ця процедура та тиск з боку кредиторів на сім`ю позивачки наклали значний відбиток на їхнє життя, яке супроводжувалося постійними стресами та переживаннями. Будучи обмеженими в засобах для існування, коли підприємницька діяльність чоловіка припинена та він не може нею займатися, абсолютно все майно сім`ї вилучене, арештоване та виставляється на продаж на прилюдних торгах, вона зазнала значних душевних страждань і переживань.
У результаті таких постійних стресів погіршився стан здоров`я її батька - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 через проблеми із серцем, які були зумовлені проблемами з тривалою процедурою банкрутства та арештом майна. Верховний Суд вказував на затягування строків розгляду справи та необхідність суду переглянути законність дій ліквідатора в процедурі банкрутства. Вказаних дій відповідач та третя особа не вчинили. В результаті порушень прав та інтересів позивачки їй була заподіяна моральна шкода, яку вона оцінила в сумі
29 254 900,00 грн.
Короткий зміст рішення суду 
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 липня
2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду
від 21 січня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, оскільки дійшов висновку, що позивачка не надала належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження дійсності факту спричинення їй моральної шкоди незаконними діями відповідачів.
Зокрема посилання позивачки на порушення її прав арбітражним керуючим ОСОБА_5 під час ліквідаційної процедури ФОП ОСОБА_2 не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи судом, а тому безпідставними є посилання позивачки на порушення її прав Міністерством юстиції як державним органом
з питань банкрутства. Крім того, як зазначила третя особа - ОСОБА_2 , на теперішній час позивачка не перебуває з ним у шлюбі. Стороною позивачки жодних даних щодо розірвання шлюбу не надано, а долучено лише копію свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , згідно з яким ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі з 05 березня 2005 року.
В обґрунтування моральної шкоди позивачка посилається також на постійні стреси і страждання, які були викликані процедурою банкрутства її чоловіка та арештом майна, які переживала вона, та внаслідок яких також погіршився стан здоров`я її батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 через проблеми з серцем. Це було зумовлено проблемами з тривалою процедурою банкрутства та арештом майна. Проте жодних доказів наявності причинного зв`язку між настанням таких наслідків сторона позивачки суду не надала.
Апеляційний суд відхилив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв ОСОБА_3 , оскільки вважав її безпідставною, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - таким, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Суд апеляційної інстанції вказав, що по суті позов ОСОБА_1 є намаганням ревізувати рішення інших судів у позапроцесуальний спосіб, шляхом подання позову у цій справі.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У лютому 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області
від 31 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити. Касаційна скарга містить також клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає
пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), зокрема відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 23, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 32, 41 Конституції України у подібних правовідносинах, зокрема, коли позивач обґрунтовує порушення свого права саме незаконним застосуванням до нього процедури банкрутства або заходів, які випливають з такої процедури.
У касаційній скарзі заявниця вказує, що суди попередніх інстанцій не зрозуміли суті та підстав позову. Також посилається на обставини у справі, викладені
у позовній заяві, та підкреслює, що ліквідаційна процедура щодо її чоловіка повинна була закінчитись через 18 місяців з моменту її початку 20 жовтня
2010 року, проте тривала до 06 грудня 2019 року. Суд допустив це порушення,
і позивачка в результаті цього зазнала значної шкоди, оскільки її сім`я перебувала
у процедурі банкрутства на 8 років довше, ніж необхідно було. Також процедура банкрутства не досягла відповідного результату, під час її здійснення було незаконно вилучено та здійснено спроби продажу майна позивачки. Суд у кожній ухвалі у справі про банкрутство зобов`язував арбітражного керуючого здійснити процедуру банкрутства та виконати покладені на нього обов`язки, проте не забезпечив контролю за їх виконанням.
 
У лютому 2025 року від Міністерства юстиції України до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 ,
в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки вони є законними.
 
У березні 2025 року від Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення у справі, в яких третя особа, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги ОСОБА_1 , просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки вони є законними.
 
У березні 2025 року від Господарського суду Львівської області до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшли пояснення у справі, в яких третя особа зазначає про безпідставність касаційної скарги ОСОБА_1 та вважає, що оскаржувані рішення судів підлягають залишенню без змін.
 
Інші відзиви чи пояснення на касаційну скаргу ОСОБА_1 станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу
Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2025 року відкрито касаційне оскарження у справі (з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 463/3374/22 із Пустомитівського районного суду Львівської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У березні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 463/3374/22.
Ухвалою від 05 листопада 2025 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 10 листопада 2025 року справу передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених             у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судовими рішеннями у справі № 28/32, яка розглянута Господарським судом Львівської області, встановлено такі обставини.
 
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 19 березня 2010 року прийнято до розгляду заяву ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та порушено провадження у справі № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_2 , введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого ОСОБА_5.
У зазначеній заяві банку вказано, що 23 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та
ФОП ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 010/08-3/3684/в. Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено договором іпотеки, проте починаючи із вересня 2008 року боржником порушувалися умови кредитного договору. У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору рішенням Господарського суду Львівської області від 10 квітня 2009 року з ФОП ОСОБА_2 стягнуто відповідну заборгованість. 11 лютого 2010 року державним виконавцем повернуто виконавчий документ стягувачу, оскільки в боржника відсутнє майно, яке б перебувало в заставі та на яке можна було б звернути стягнення. Наведені обставини, а також загальний розмір заборгованості, зумовили звернення банку із заявою про порушення справи про банкрутство.
 
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20 вересня 2010 року
у вказаній справі затверджено реєстр вимог кредиторів, серед яких кредитор першої черги - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Загальна сума вимог цього кредитора: 973 грн (судові витрати та витрати на публікацію оголошення), 2 816 369,31 грн (вимоги, забезпечені заставою).
Постановою Господарського суду Львівської області від 20 жовтня 2010 року
ФОП ОСОБА_2 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого ОСОБА_5.
 
Під час ліквідаційної процедури арбітражним керуючим вчинялись дії щодо інвентаризації майна банкрута, організації проведення оцінки вартості майна, подавались оголошення щодо продажу майна. В процесі ліквідаційної процедури встановлено відсутність майнових активів, на які можна було б звернути стягнення та погасити боргові зобов`язання.
 
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16 вересня 2014 року затверджено звіт ліквідатора у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_2 , звільнено ФОП ОСОБА_2 від подальшого виконання вимог кредиторів - Управління Пенсійного Фонду України в Яворівському районі Львівської області на суму 2 798,22 грн, Львівського обласного відділення Фонду соціального страхування
з тимчасової втрати працездатності на суму 80,63 грн, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 948 794,40 грн, припинено підприємницьку діяльність
ФОП ОСОБА_2 та припинено провадження у справі № 28/32 про банкрутство
ФОП ОСОБА_2 .
 
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28 січня 2015 року задоволено апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 , скасовано ухвалу Господарського суду Львівської області від 16 вересня 2014 року, відмовлено в задоволенні клопотання ліквідатора банкрута арбітражного керуючого ОСОБА_5. про затвердження звіту ліквідатора, справу про банкрутство ФОП ОСОБА_2 надіслано Господарському суду Львівської області для розгляду на стадії судової процедури ліквідації.
 
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02 квітня 2015 року припинено провадження у справі № 28/32 в частині кредиторських вимог
ПАТ «Альфа-Банк» на суму 2 251 612,52 грн, а також виключено з ліквідаційної маси боржника транспортний засіб марки «TOYOTA Corolla», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та земельну ділянку в с. Бартатів Городоцького району Львівської області площею 1,0471 га, кадастровий номер 4620980800:06:000:0029; припинено провадження у справі № 28/32 в частині кредиторських вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 3 445 353,95 грн та розгляд справи відкладено на 21 квітня 2015 року.
 
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21 квітня 2015 року затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута ФОП ОСОБА_2 ; звільнено ФОП ОСОБА_2 від подальшого виконання вимог кредиторів Управління Пенсійного Фонду України в Яворівському районі Львівської області на суму 2 798,22 грн, Львівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на суму 80,63 грн,
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 948 794,40 грн; припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_2 ; провадження у справі № 28/32 про банкрутство
ФОП ОСОБА_2 припинено.
 
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 червня
2015 року вимоги апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Господарського суду Львівської області у справі № 28/32 від 02 квітня 2015 року скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні заяви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про зменшення розміру вимог кредитора у справі про банкрутство та клопотання ПАТ «Альфа-Банк» про припинення провадження в частині грошових кредиторських вимог банку в сумі 2 251 612,52 грн та виключення з ліквідаційної маси боржника транспортного засобу марки «TOYOTA Corolla», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та земельної ділянки в с. Бартатів Городецького району Львівської області площею 1,0471 га, кадастровий номер 4620980800:06:000:0029 відмовлено, справу передано на розгляд до Господарського суду Львівської області на стадію ліквідації.
 
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 червня
2015 року вимоги апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Господарського суду Львівської області у справі № 28/32 від 21 квітня 2015 року скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні клопотання ліквідатора боржника - арбітражного керуючого ОСОБА_5. про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу банкрута відмовлено, справу передано на розгляд до Господарського суду Львівської області на стадію ліквідації.
 
Постановою Вищого господарського суду України від 13 жовтня 2015 року касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» залишено без задоволення, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24 червня 2015 року залишено без змін.
 
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01 серпня 2017 року
у задоволенні клопотання ОСОБА_2 від 11 травня 2016 року відмовлено,
у задоволенні клопотання ОСОБА_2 від 27 вересня 2017 року відмовлено, клопотання арбітражного керуючого ОСОБА_5. від 19 липня 2017 року за
№ 01-21/02-01/188 задоволено, затверджено оплату послуг арбітражного керуючого ОСОБА_5. у розмірі двох мінімальних заробітних плат за кожен місяць виконання повноважень арбітражного керуючого з моменту призначення
у справі № 28/32, затверджено звіт про оплату послуг арбітражного керуючого ОСОБА_5. у розмірі 1 236 742,00 грн за весь період з 2010-2016 роки, заяву арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. від 30 травня 2017 року за № 182/01-09 задоволено, ліквідатором ФОП ОСОБА_2 призначено арбітражного керуючого Худоногову Л. Ю., розгляд справи відкладено.
 
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28 серпня
2017 року ухвалу Господарського суду Львівської області від 01 серпня 2017 року залишено без змін, а апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 - без задоволення.
 
Постановою Вищого господарського суду України від 13 грудня 2017 року касаційну скаргу ФОП ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Львівської області від 01 серпня 2017 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28 серпня 2017 року залишено без змін.
 
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30 жовтня 2019 року заяву ПАТ «Кристалбанк» та клопотання ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Здійснено заміну кредитора ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступників ПАТ «Кристалбанк» та ПАТ «Вектор Банк».
 
Ухвалою суду від 30 жовтня 2019 року заяву ПАТ «Кристалбанк» та клопотання ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, здійснено заміну кредитора
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступників ПАТ «Кристалбанк» та
ПАТ «Вектор Банк».
 
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26 листопада 2019 року, яку залишено без змін ухвалою Західного апеляційного господарського суду
від 06 лютого 2020 року, та, відповідно, залишено без задоволення апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 , клопотання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задоволено; здійснено заміну кредитора управління Пенсійного фонду України в Яворівському районі Львівської області на правонаступника Городоцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Львівської області; здійснено заміну кредитора Городоцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області на правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Цією ж ухвалою заяву ТзОВ «Фінансова компанія «Омега Фактор» та заяву
АТ «Кристалбанк» задоволено; здійснено заміну кредитора АТ «Кристалбанк» на правонаступника ТзОВ «Фінансова компанія «Омега Фактор».
 
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06 грудня 2019 року прийнято відмову арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. від клопотань від 29 січня
2018 року за № 195/01 та від 05 березня 2018 року за № 298/01 про затвердження звіту арбітражного керуючого про нарахування та виплату основної грошової винагороди, відшкодування витрат, понесених ліквідатором за період виконання нею повноважень ліквідатора, із закриттям провадження в частині розгляду вказаних клопотань. У задоволенні клопотання боржника від 13 березня 2018 року про винесення окремої ухвали щодо арбітражних керуючих ОСОБА_5. та Худоногової Л. Ю. відмовлено. Заяву арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. від 11 листопада 2019 року за № 249/02 задоволено. Клопотання ОСОБА_2 
від 19 вересня 2019 року задоволено. Припинено процедуру ліквідації
ФОП ОСОБА_2 та повноваження ліквідатора арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. Провадження у справі № 28/32 закрито.
 
У поданому клопотанні ОСОБА_2 просив закрити провадження у справі № 28/32 на підставі пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з встановленням під час розгляду справи на стадії ліквідаційної процедури обставин, які є підставою для відмови у відкритті провадження. На думку заявника, доказами таких обставин є те, що заявлені кредиторські вимоги як ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», так і АТ «Альфа-Банк» про повернення кредитних коштів є вимогами, які не стосуються підприємницької діяльності ОСОБА_2 , а були отримані боржником для споживчих потреб.
 
У зв`язку з введенням в дію Кодексу України з процедур банкрутства та згідно
з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження
у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.
 
Саме з цієї підстави господарський суд припинив процедуру ліквідації
ФОП ОСОБА_2 та закрив провадження у справі № 28/32.
 
При закритті провадження у справі у зв`язку із вказаною обставиною, судом відхилено доводи боржника з посиланням на норму пункту 3 частини першої
статті 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки ухвала
від 19 березня 2010 року про порушення провадження у цій справі та постанова господарського суду від 20 жовтня 2010 року про визнання боржника банкрутом, при прийнятті яких суд керувався Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», набрали законної сили.
 
Вказана ухвала Господарського суду Львівської області від 06 грудня 2019 року, якою закрито провадження у справі № 28/32, набрала законної сили.
 
ОСОБА_2 оскаржував також інші судові рішення під час розгляду Господарським судом Львівської області справи № 28/32, зокрема, які були також предметом перегляду Верховним Судом. Разом з тим під час перегляду таких не встановлено порушень чинного законодавства України щодо здійснення процедури банкрутства.
 
Порушення процедури банкрутства ФОП ОСОБА_2 було також предметом судового розгляду Сихівським районним судом м. Львова цивільної справи № 464/590/21 за позовом ОСОБА_1 (дружини ОСОБА_2 ) до ОСОБА_5 ,
АТ «Райффайзен Банк» як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача ОСОБА_2 , про стягнення заподіяної моральної шкоди. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні позову у наведеній справі. Постановою Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року зазначене рішення суду першої інстанції від 08 жовтня 2021 року залишено без змін.
 
Цими рішеннями також було встановлено, що під час провадження справи про банкрутство ФОП ОСОБА_2 , жодного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було реалізовано, а отже, завдання позивачці моральної шкоди фактом продажу її майна, яке незаконним чином вилучене ліквідатором та виставлене на торги, суди не взяли до уваги.
 
Як встановлено судом, належне позивачці майно (1/2 ідеальна частина автомобіля «Тоyота Соrоllа», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску - 2006, та
1/2 ідеальна частина земельної ділянки несільськогосподарського призначення, площею 1,0471 га, кадастровий номер 4620980800:06:000:0029, що розташована на території Бартатівської сільської ради (за межами с. Бартатів) Городоцького району, Львівської області), не було реалізоване під час здійснення процедури банкрутства ФОП ОСОБА_2 .
 
Доказів реалізації майна позивачки під час процедури банкрутства
ФОП ОСОБА_2 суду надано не було, як і не представлено доказів неправомірності реалізації предмета іпотеки (квартири 
АДРЕСА_1 ) на прилюдних торгах 21 січня 2010 року.
 
Як вказала представниця відповідача Міністерства юстиції, діяльність арбітражного керуючого ОСОБА_5. під час ліквідаційної процедури
ФОП ОСОБА_2 неодноразово була предметом перевірок, здійснених відповідачем, проте жодних порушень виявлено не було.
Зокрема, за зверненням ОСОБА_2 від 19 лютого 2020 року щодо дій арбітражного керуючого ОСОБА_5. під час виконання ним повноважень ліквідатора у справі № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_2 надано відповідь від 28 лютого 2020 року № 3201/0/1-20/05-14, у якій роз`яснено, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 19 березня 2010 року порушено провадження у справі № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_2 (відповідно до статей 47-49 Закону в редакції до 19 січня 2013 року), введено процедуру розпорядження майном, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого ОСОБА_5. Постановою Господарського суду Львівської області
від 20 жовтня 2010 року ФОП ОСОБА_2 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено ОСОБА_5 . Відповідно до вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який діяв до 19 січня 2013 року, до повноважень ліквідатора входило: виявляти майнові активи боржника, включати їх до ліквідаційної маси та проводити їх реалізацію з метою погашення вимог кредиторів. Згідно з поясненням арбітражного керуючого від 26 лютого 2020 року № 01-20/1 ліквідатору ФОП ОСОБА_2 не було передано жодних правовстановлюючих документів на майнові активи боржника, які включені
у ліквідаційну масу при банкрутстві. З метою проведення реалізації майна боржника, яка станом на 2010-2012 роки передбачала надання торгівельній організації, нотаріусу правовстановлюючий документ на майнові активи, що підлягають продажу, арбітражним керуючим виготовлено правовстановлюючий документ на майно боржника (житловий будинок 
АДРЕСА_2 ), який перебував на той момент у іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». У зв`язку з тим, що витрати арбітражного керуючого відшкодовувалися не в повній мірі, а витрати, пов`язані
з іпотечним майном у повному обсязі покладаються на забезпеченого кредитора
з метою проведення оцінки іпотечного майна та виготовлення технічного паспорта на таке майно, арбітражним керуючим ОСОБА_5 передано оригінал дубліката правовстановлюючого документа на майно боржника (житловий будинок АДРЕСА_2 ) представнику ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (забезпечений кредитор
у справі). В поясненні арбітражного керуючого зазначено, що у справі № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_2 не було реалізовано жодних активів ФОП ОСОБА_2 . Також у своїх поясненнях арбітражний керуючий зазначив, що передасть позивачу згідно з актом приймання-передачі оригінал дубліката договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 .
 
Також ОСОБА_2 скеровував до Міністерства юстиції України заяву від 10 лютого 2021 року, в якій просив провести повторну перевірку діяльності ОСОБА_5 як арбітражного керуючого у справі № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_2 .
У відповідь на таке звернення, Міністерство юстиції України надало відповідь
від 15 березня 2021 року № 1116/Т-4627/21, в якій зазначається, що відповідно до частин першої та третьої статті 20 Кодексу України з питань банкрутства контроль за діяльністю арбітражних керуючих здійснюється державним органом з питань банкрутства або саморегулівною організацією арбітражних керуючих. Державний орган з питань банкрутства здійснює контроль за діяльністю арбітражних керуючих шляхом проведення планових та позапланових перевірок
у встановленому ним порядку. Позапланові виїзні та невиїзні перевірки проводяться за зверненням фізичних чи юридичних осіб, якщо з таких звернень випливає необхідність здійснення додаткового контролю з боку державного органу з питань банкрутства. Процедуру організації та проведення перевірок діяльності арбітражних керуючих врегульовано Порядком здійснення контролю за діяльністю арбітражних керуючих, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 06 грудня 2019 року № 3928, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2019 року за № 1228/3419. Пунктом 6 розділу ІІ Порядку здійснення контролю передбачено, що підстава для проведення позапланової перевірки є, зокрема, звернення (скарги) фізичних чи юридичних осіб щодо дій арбітражного керуючого з викладенням обставин невиконання або неналежного виконання ним покладених на нього повноважень, з яких вбачається необхідність такого контролю. Вказано, що за результатами звернень позивача вживалися заходи реагування за діяльністю арбітражного керуючого ОСОБА_5. під час виконання ним відповідних повноважень у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_2 . Так, на виконання доручення Департаменту з питань судової роботи та банкрутства від 11 вересня 2017 року № 1181/22482-0-32-17/9.4, Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області у строк з 18 жовтня
2017 року до 20 жовтня 2017 року проведено позапланову невиїзну перевірку діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_5. з питань, порушених позивачем
у зверненні від 22 серпня 2017 року. За результатами проведеного позапланового заходу контролю, Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області складено довідку про результати позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого від 20 жовтня 2017 року № 22 та акт позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого
від 24 жовтня 2017 року № 22, яким порушень в діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_5. під час виконання ним повноважень ліквідатора у справі № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_2 не виявлено. Також зазначено, що на виконання доручень Департаменту з питань судової роботи та банкрутства Міністерства юстиції України від 05 квітня 2018 року № 345/Т-5917/9.3.1 Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області витребувано
і проаналізовано пояснення арбітражного керуючого ОСОБА_5., в результаті чого порушень в його діяльності не виявлено.
 
На звернення ОСОБА_2 від 29 листопада 2021 року щодо банкрутства
ФОП ОСОБА_2 його було повідомлено про відсутність об`єктивних підстав для проведення позапланової перевірки діяльності арбітражного керуючого
ОСОБА_5. з питань, порушених у зверненні, у зв`язку з наявністю ухвали Господарського суду Львівської області від 21 грудня 2016 року про припинення повноважень арбітражного керуючого ОСОБА_5. у справі № 28/32 та ухвали від 06 грудня 2019 року про закриття провадження у справі № 28/32.
 
Окрім цього, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 жовтня
2023 року у справі № 461/3526/22 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Міністерства юстиції України, Вищої ради правосуддя, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Національного банку України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Національне антикорупційне бюро України, Офіс Генерального прокурора, Головне управління Національної поліції у Львівській області, Державне бюро розслідувань, Господарський суд Львівської області, Пустомитівський районний суд Львівської області, Головне управління ДПС у Львівській області, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», Громадська організація «Асоціація суддів господарських судів України», Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про стягнення заподіяної моральної шкоди. Це рішення набрало законної сили згідно
з постановою Львівського апеляційного суду від 14 травня 2024 року.
 
ОСОБА_2 обґрунтовував свої вимоги саме проведенням щодо нього процедури банкрутства, як фізичної особи - підприємця у Господарському суді Львівської області з 19 березня 2010 року до 06 грудня 2019 року, а також незаконним впливом на нього зі сторони державних органів влади в інтересах кредиторів, пов`язаних з процедурою банкрутства.
 
У рішенні Галицького районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року вказано про те, що не підтверджено заподіяння позивачу ОСОБА_2 моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) державними органами, їх посадовими особами і структурними підрозділами, та їх вини в заподіянні цієї шкоди. Обґрунтування позивачем своїх позовних вимог фактично свідчить про незгоду із прийнятими рішеннями в порядку цивільного, господарського та адміністративного судочинства за його позовами, а також відповідями на численні звернення, скарги та заяви під час провадження про банкрутство його, як фізичної особи - підприємця, якими не встановлено порушення прав позивача ОСОБА_2 , тому відсутні підстави для компенсації позивачу моральної шкоди за рахунок держави.
 
Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до пунктів 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
 
Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
 
Збитками, згідно з частиною другою цієї статті є втрати, яких особа зазнала
у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, 
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі            № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи
з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
 
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
 
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
 
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
 
Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
 
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
 
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 23, 1167 ЦК України, статей 32, 41 Конституції України щодо права на відшкодування моральної шкоди у випадку, коли позивач обґрунтовує порушення прав незаконним застосуванням до нього процедури банкрутства або заходів, які випливають з такої процедури, є безпідставними, адже висновок щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, формулювався Верховним Судом неодноразово.
 
Зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року
у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18), у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2024 року у справі № 757/15525/22-ц, від 06 листопада
2024 року у справі № 757/30926/21-ц, від 23 жовтня 2024 року у справі                                 № 757/16729/21-ц та інших, зазначено про те, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.
 
Такий висновок застосовний до спірних правовідносин, які стосуються підстав відшкодування шкоди, завданої державним органом у межах провадження справи про банкрутство ФОП.
 
У зв`язку з наведеним клопотання сторони позивачки про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не підлягає задоволенню.
 
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року
у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
 
Отже, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади,
є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння (чи бездіяльність) особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач
є заподіювачем шкоди.
 
Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади майнової та моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
 
Статтями 12 та 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь?які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша
статті 80 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 89 ЦПК України також встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
ОСОБА_1 свої позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 29 254 900,00 грн, заподіяну діями органами державної влади, які просила стягнути з Державного бюджету України, обґрунтовувала допущеними, на її думку, порушеннями процедури банкрутства (ініційованої ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») її чоловіка - ФОП ОСОБА_2 , у тому числі через її надмірну тривалість поза межами установленого законом строку. Як зазначала позивачка, такі порушення були допущені арбітражним керуючим ОСОБА_5, на які відповідач Міністерство юстиції України, як орган з питань банкрутства, не звернув увагу та не вжив відповідних заходів, а третя особа Господарський суд Львівської області ліквідаційну процедуру не припинив та не закрив провадження у справі із звільненням боржника від усіх боргів, не усунув допущені порушення зі сторони арбітражного керуючого ОСОБА_5. в процедурі банкрутства. Заподіяна позивачці моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала будучи незаконно втягнута у процедуру банкрутства чоловіка, незаконним вилученням її майна, його незаконним продажем, збиранням щодо неї інформації, та здійсненням цього провадження більше 10 років.
 
Позивачка звертала увагу суду на те, що за весь період з 2010 року до 2019 року вся ця процедура та тиск зі сторони кредиторів на сім`ю позивачки наклав значний відбиток на їхнє життя, яке супроводжувалося постійними стресами та переживаннями. Через обмежені засоби для існування, коли підприємницька діяльність чоловіка припинена та він не може нею займатися, абсолютно все майно сім`ї вилучене та арештоване, та виставляється на продаж на прилюдних торгах, позивачка зазнала значних душевних страждань та переживань, а в результаті таких постійних стресів погіршилося здоров`я її батька - 
ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Водночас розподіл тягаря доказування передбачає, що позивачка повинна довести наявність такої шкоди та причинний зв`язок.
 
Колегія суддів Верхового Суду зазначає, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 06 грудня 2019 року припинено процедуру ліквідації
ФОП ОСОБА_2 та закрито провадження у справі № 28/32 про банкрутство
ФОП ОСОБА_2 .
 
Господарський суд закрив провадження у справі про банкрутство                              ФОП ОСОБА_2 у зв`язку з введенням в дію Кодексу України з процедур банкрутства, згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень якого з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження в таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.
 
Суд вказав, що за період з моменту порушення провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_2 до дати введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства 21 жовтня 2019 року до боржника застосовувалися судові процедури відповідно до Закону № 2343-XII.
 
У зв`язку з введенням в дію Кодексу України з процедур банкрутства застосовуються положення цього Кодексу.
 
Статтею 113 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що провадження в справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.
 
Згідно з частиною першою статті 115 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справі про неплатоспроможність боржника - фізичної особи або фізичної особи - підприємця може бути відкрито лише за заявою боржника.
 
Господарський суд виснував про можливість здійснення провадження в справі про неплатоспроможність боржника - фізичної особи або фізичної особи - підприємця лише за наявності згоди боржника. ФОП ОСОБА_2 подав клопотання про закриття провадження у справі, що свідчить про відсутність згоди боржника на здійснення провадження у справі про його неплатоспроможність, тому провадження підлягає закриттю.
 
Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
 
Отже, закриття провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_2 було пов`язане виключно зі змінами в законодавстві, а не з порушенням норм закону під час відкриття та ведення такого провадження.
 
Під час розгляду господарської справи № 28/32 ФОП ОСОБА_2 оскаржував судові рішення, під час перегляду яких судами вищої інстанції не встановлено порушень чинного законодавства України щодо здійснення процедури банкрутства. За клопотаннями ОСОБА_2 господарським судом надавалась також оцінка законності дій та рішень арбітражних керуючих і в прийнятті відносно них окремих ухвал було відмовлено.
 
Порушення процедури банкрутства ФОП ОСОБА_2 було також предметом розгляду цивільної справи № 464/590/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , АТ «Райффайзен Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, - ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08 жовтня 2021 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року, відмовлено в задоволенні позову. Під час розгляду справи № 464/590/21 судами встановлено, що в межах провадження справи про банкрутство ФОП ОСОБА_2 жодного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було реалізовано, завдання позивачці моральної шкоди фактом продажу її майна, яке незаконним чином вилучене ліквідатором та виставлене на торги, суди не прийняли до уваги.
 
Отже, обставини порушення справи про банкрутство ФОП ОСОБА_2 неодноразово були предметом судового розгляду, за результатами якого суди дійшли висновку про відсутність завдання шкоди чоловіку позивачки та відсутність неправомірності дій державних органів, задіяних у процедуру його ліквідації як ФОПа.
 
Суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що звернення ОСОБА_1 із цим позовом фактично є спробою ревізії судових рішень у господарській справі № 28/32 й цивільній справі № 464/590/21, що не передбачено процесуальним законодавством.
 
Суди попередніх інстанцій встановили і позивачкою це не спростовано, що Міністерством юстиції України (його територіальними органами) неодноразово вживалися заходи реагування на діяльність арбітражного керуючого              ОСОБА_5. під час виконання ним повноважень в справі про банкрутство
ФОП ОСОБА_2 та порушень не виявлено.
 
У свою чергу звернення АТ «Райффайзен Банк» до суду із позовом до чоловіка позивачки є реалізацією права на доступ до правосуддя і не може розцінюватися як протиправне заподіяння позивачці шкоди, а тому не може бути підставою для відшкодування їй моральної шкоди.
 
Як свідчать матеріали справи, Міністерство юстиції України, до якого звертався ОСОБА_2 щодо порушень його прав, пов`язаних із процедурою банкрутства,
в межах своїх повноважень та компетенції розглянуло заяви, скарги та інші звернення ОСОБА_2 та надало відповіді на них.
 
Також не встановлено обставин, які б свідчили про незаконний вплив та тиск на позивачку та членів її сім`ї зі сторони державних органів влади під час процедури банкрутства та після неї, про що зазначає заявниця.
 
Доказів реалізації майна позивачки під час процедури банкрутства
ФОП ОСОБА_2 суду надано не було (суди у межах справи № 464/590/21 установили, що жодного майна ОСОБА_1 не було реалізовано під час провадження про банкрутство ФОП ОСОБА_2 ), тому такі доводи відхиляються.
 
Щодо відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням розумного строку розгляду справи № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_2 , то суд касаційної інстанції ураховує, що в межах справи № 461/3526/22 (на яку посилалися суди
в оскаржуваних рішеннях, Міністерство юстиції України у відзиві на касаційну скаргу, та відомості про яку містяться у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень) за позовом ОСОБА_2 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Міністерства юстиції України, Вищої ради правосуддя, Держави України в особі Державної казначейської служби України, Національного банку України, треті особи: Національне антикорупційне бюро України, Офіс Генерального прокурора, Головне управління Національної поліції
у Львівській області, Державне бюро розслідувань, Господарський суд Львівської області, Пустомитівський районний суд Львівської області, Головне управління Державної податкової служби України у Львівській області, АТ «Райффайзен Банк», громадська організація «Асоціація суддів господарських судів України», Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Акціонерне товариство «Сенс Банк» про відшкодування моральної шкоди, Галицький районний суд м. Львова рішенням від 16 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду 18 вересня 2025 року, стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 10 000,00 грн відшкодування моральної шкоди.
 
Тобто питання завдання моральної шкоди родині позивачці у зв`язку з тривалістю розгляду справи про банкрутство було предметом судового розгляду в межах іншої справи (позов ОСОБА_2 задоволено частково), а тому доводи із цього приводу не приймаються.
 
Немає жодних доказів того, що існує причинний зв`язок між погіршенням стану здоров`я та смертю батька позивачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та процедурою банкрутства чоловіка позивачки, відповідно, посилання на це не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 .
 
Сам факт перебування позивачки із ОСОБА_2 у шлюбі чи спільному проживанні під час розгляду судом справи про банкрутство автоматично не призводить до причинно-наслідкового зв`язку із спричиненням позивачці моральної шкоди, оскільки кредитні кошти отримувались чоловіком позивачки і саме його подальші дії щодо неповернення кредиту спричинили ініціювання банком процедури банкрутства ФОП ОСОБА_2 .
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що в силу статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі                     № 373/2054/16-ц зазначила, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Отже, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши наявні
у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про недоведеність факту спричинення позивачці моральної шкоди та безпідставність її позовних вимог, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні її позову.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення
у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як
у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені
у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів про відмову у задоволенні позову.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи           (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти російської федерації», «Нєлюбін проти російської федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Колегією суддів також враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте
в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення,
а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 403, 404, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 липня
2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. Ю. Гулейков
| Г. В. Коломієць
| Р. А. Лідовець
| Ю. В. Черняк