ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2026 р.
м. Київ
Справа № 911/3227/25 

Суддя Черногуз А.Ф., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами
позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельний будинок "Енергоальянс" (69041, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вулиця Дніпровські Зорі, будинок 1, код 33527835)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Променергоспецмонтаж" (69001, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вул. Героїв Крут, будинок 17, код 36358862)
про стягнення 143809,21 грн,

ВСТАНОВИВ:
Історія розгляду справи.
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельний будинок "Енергоальянс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Променергоспецмонтаж" про стягнення 143809,21 грн, з яких: 114728,88 грн заборгованості за поставлений товар, 2093,41 грн 3% річних та 5355,03 грн інфляційних втрат, 21631,89 грн пені. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами склалися господарські правовідносини з поставки кабельно-провідникової та електротехнічної продукції.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.10.2025 відкрито провадження у справи та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Судом встановлено, що на момент відкриття провадження у справі відповідач був зареєстрований на території Київської області, однак у подальшому змінив місце реєстрації на територію Запорізької області.
При цьому ухвала про відкриття провадження у справі була направлена учасникам процесу в їх електронні кабінети та доставлена 23.10.2025, про що свідчать довідки про доставку електронного листа.
Відповідно до частини 4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України(далі - ГПК України) ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
Відповідно до частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Суд констатує, що за час перебування матеріалів позовної заяви у провадженні суду відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву.
Відтак, у зв`язку з наведеним, суд констатує, що сторонам було надано всі можливості для реалізації наданих процесуальним законом прав та достатньо часу для наповнення справи доказовою базою.
В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Як встановлено у статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Обставини спірних правовідносин.
Позивач зазначає, що між ТОВ "Торговельний будинок "Енергоальянс" (Постачальник) та ТОВ "Променергоспецмонтаж" (Покупець) склалися господарські правовідносини з поставки кабельно-провідникової та електротехнічної продукції (далі - Товар).
На виконання замовлення Покупця позивач у березні 2025 року здійснив поставку товару на адресу ТОВ «Променергоспецмонтаж». Факт поставки підтверджується видатковою накладною №3451 від 12.03.2025 на суму 114728,88 грн та товарно-транспортною накладною №000416 від 13.03.2025.
Позивачем було виставлено рахунок №6937 від 07.03.2025 на загальну суму 114728,88 грн. Відповідач отримав товар без зауважень та заперечень щодо його кількості та якості, що підтверджується підписом уповноваженої особи відповідача на видатковій накладній №3451 від 12.03.2025 на суму 114728,88 грн.
Незважаючи на отримання товару, відповідач свої зобов`язання щодо його оплати не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 114728,88 грн.
Позивач направив на адресу відповідача претензію №1 від 08.08.2025 з вимогою погасити заборгованість. У відповідь на зазначену претензію відповідач листом №410-08-25 від 18.08.2025 визнав наявність заборгованості та гарантував її погашення не пізніше 30.09.2025.
Листом №501-08 від 22.08.2025 позивач підтвердив можливість поетапного погашення боргу на умовах щотижневої сплати рівними частинами у розмірі 20% від суми боргу, що складає 22945,77 грн, однак відповідач зобов`язання щодо оплати не виконав.
З огляду на невиконання відповідачем покладених на нього обов`язків по оплаті поставленого позивачем та прийнятого ним товару, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 143809,21 грн, з яких: 114728,88 грн заборгованості за поставлений товар, 2093,41 грн 3% річних та 5355,03 грн інфляційних втрат, 21631,89 грн пені.
Висновки господарського суду.
В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Право на доступ до правосуддя закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплено - цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями статті 16 ЦК України, які кореспондуються зі статтею 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
За змістом ст.ст. 11, 509, 627 ЦК України та ст. 179 Господарського кодексу України (далі – ГК України; у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Відповідно до статті 629 ЦК України тдоговір є обов`язковим для виконання сторонами.
Укладений договір за своїм змістом є договором поставки та є належною правовою підставою для виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, обумовлених цим договором.
Згідно положень статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.
Згідно зі статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 530 ЦК України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
З наданих позивачем первинних бухгалтерських документів, а саме видаткової накладної №3451 від 12.03.2025 та товарно-транспортної накладної №000416 від 13.03.2025, вбачається, що позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання та здійснив поставку відповідачу товару на загальну суму 114728,88 грн.
Факт отримання відповідачем зазначеного Товару підтверджується належно оформленою видатковою накладною, яка підписана уповноваженими представниками сторін без будь-яких зауважень, що свідчить про прийняття Товару відповідачем за кількістю та якістю.
Відповідачем не надано суду жодних доказів, які б спростовували факт поставки Товару, підтверджували здійснення повної або часткової оплати за отриману продукцію, або свідчили про наявність підстав для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Відзив на позовну заяву відповідачем не подано, доводи позивача та надані ним докази не спростовано, що відповідно до приписів ГПК України суд оцінює з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності.
За наведених обставин суд дійшов висновку про наявність між сторонами грошового зобов`язання, належне виконання позивачем своїх зобов`язань щодо поставки товару та порушення відповідачем обов`язку щодо своєчасної і повної його оплати.
Таким чином, суд визнає обґрунтованими та такими, що підтверджуються належними і допустимими доказами, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основної заборгованості у розмірі 114728,88 грн, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню.
Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 2093,41 грн, інфляційні втрати у розмірі 5355,03 грн та пеню у розмірі 21631,89 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 2 ст. 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
А отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом).
Суд констатує, що відповідачем не було надано контррозрахунку заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
З огляду на відсутність контррозрахунку відповідача, суд перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за період з 13.03.2025 по 20.10.2025 у розмірі 2093,41 грн, дійшов висновку, що вказаний розрахунок зроблено вірно, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі.
Щодо стягнення інфляційних втрат за період з 13.03.2025 по 13.10.2025 у розмірі 5355,03 грн суд зазначає таке.
Позивачем неправильно визначено період нарахування інфляційних втрат, що є істотним порушенням вимог статті 625 ЦК України. Так, у позовній заяві позивач формально зазначає період нарахування інфляційних втрат з 13.03.2025 по 13.10.2025, однак фактично здійснює розрахунок лише за окремі, вибірково визначені проміжки часу, а саме: з 13.03.2025 по 30.06.2025 (березень–червень 2025 року) та з 01.09.2025 по 30.09.2025 (вересень 2025 року), без будь-якого правового обґрунтування пропускаючи липень та серпень 2025 року. Такий підхід суперечить імперативній нормі статті 625 ЦК України, якою прямо передбачено обов`язок нарахування індексу інфляції за весь період прострочення грошового зобов`язання, а не за довільно обрані місяці, у зв`язку з чим поданий розрахунок є неправильним, необґрунтованим та не може бути прийнятий судом як належний доказ розміру заявлених вимог.
З урахуванням здійсненого судом перерахунку, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. До стягнення з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати у розмірі 4890,15 грн.
Щодо стягнення пені суд зазначає таке.
Як убачається з матеріалів справи, прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання настало з 13.03.2025.
Обґрунтовуючи вимогу про стягнення пені, позивач посилається на положення частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України.
Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
Разом з тим частину третю статті 549 ЦК України доповнено абзацом другим відповідно до Закону України № 4196-IX від 09.01.2025, який набрав чинності 28.02.2025 та введений у дію з 28.08.2025. Враховуючи зазначене, положення вказаного абзацу не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, що виникли до моменту введення його в дію.
Відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення та перебігу спірних правовідносин) розмір штрафних санкцій встановлюється законом. У разі якщо законом розмір штрафних санкцій не визначено, такі санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.
Господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань поділяється на відповідальність, встановлену законом, та договірну.
Необхідною умовою застосування господарсько-правової відповідальності є визначення у законі або договорі управненої та зобов`язаної сторін, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, виду штрафної санкції та її конкретного розміру. Аналогічний правовий висновок викладено, зокрема, у пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 та у пункті 37 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.01.2024 у справі № 914/2994/22.
Отже, у разі якщо сторони не передбачили умовами договору можливість нарахування та сплати пені за порушення строків виконання зобов`язання, а також не визначили її розміру, відсутні правові підстави для стягнення пені у розмірі, не погодженому сторонами та прямо не встановленому законом.
Судом встановлено, що між сторонами відсутній правочин, яким би було передбачено відповідальність у вигляді пені за порушення строків виконання грошового зобов`язання.
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги про стягнення пені, у зв`язку з чим у цій частині позову слід відмовити.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав щодо доказів та доводів.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Відтак, суд приймає рішення про стягнення з ТОВ "Променергоспецмонтаж" на користь ТОВ "Торговельний будинок "Енергоальянс" 114728,88 грн заборгованості за поставлений товар, 2093,41 грн 3% річних та 4890,15 грн інфляційних втрат.
Судові витрати по сплаті судового збору, у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України, суд покладає на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 2050,19 [(121712,44 грн*2422,40 грн)/143809,21] гривень.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Променергоспецмонтаж" (69001, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вул. Героїв Крут, будинок 17, код 36358862) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельний будинок "Енергоальянс" (69041, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вулиця Дніпровські Зорі, будинок 1, код 33527835) 114728,88 грн заборгованості за поставлений товар, 2093,41 грн 3% річних та 4890,15 грн інфляційних втрат та 2050,19 грн витрат зі сплати судового збору.
В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.
Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 21.01.2026.

Суддя А.Ф. Черногуз