УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/4766/25 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П. 
Категорія 55 Доповідач Борисюк Р. М. 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2025 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
з участю секретаря 
судового засідання         Смоляра А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 296/4766/25 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс-Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець виконавчого округу Житомирської області Лужинецький Павло Вікторович, про визнання виконавчого напису № 30181 від 08 вересня 2020 року таким, що не підлягає виконанню,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Невеської Олександри Олександрівни на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 30 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П. у місті Житомирі,
в с т а н о в и в :
У травні 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Невеська О.О. звернулася до суду з позовом в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н.С. за № 30181 від 08 вересня 2020 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа – Банк» (найменування якого 01 грудня 2022 року змінено на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі АТ «Сенс Банк», товариство, відповідач), заборгованості за кредитним договором № 490985762 від 17 квітня 2018 року. 
Також просила стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.
Позов мотивувався тим, що у квітні 2025 року з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень представнику позивачки стало відомо, що 16 жовтня 2020 року постановою приватного виконавця Лужинецького П.В. було відкрито виконавче провадження ВП № 63316943.
Підставою для винесення вищезазначеної постанови став виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 30181 від 08 вересня 2020 року, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н.С. про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» 48 093,93 грн заборгованості та витрат приватного виконавця.
Оскаржуваний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», оскільки АТ «Альфа-Банк» у розпорядження нотаріуса не було надано всіх необхідних документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку.
Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 30 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 – адвокат Невеська О.О. подала апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи.
Зазначає, що судом першої інстанції проігноровано, що відповідачем у такій категорії справ є особа, яка зверталася за виконавчим написом, на користь якої було його вчинено та якою порушено суб`єктивні права, інтереси позивачки. АТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «Сенс Банк», не було доведено факт передачі права вимоги за договором відступлення по кредитному договору № 490985762 від 17 квітня 2018 року, укладеного між АТ «Альф-Банк» та позивачкою.
Крім того вказує, що при постановленні оскаржуваного рішення місцевий суд обмежився лише загальними висновками Верховного Суду щодо неналежного суб`єктивного складу, проте не врахував особливості розгляду справи про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Також звертає увагу, що вирішуючи даний спір місцевий суд не перевірив доводи позовної заяви, сторін у повному обсязі, не врахував особливості розгляду справ даної категорії .
За приписами частини 3 статті 53 ЦПК України визначено, що якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. 
Проте, суд першої інстанції не залучив ТОВ «ФК «Флексіс», як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Крім того, звертає увагу, що предметом заявленого позову є немайнова вимога, тому судовий розгляд повинен був здійснюватися із викликом сторін, а не у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, що позбавило ОСОБА_1 права належним чином захистити свої права та інтереси.
Також вказує, що у справі відсутні докази повідомлення АТ «Альфа-Банк» боржника про наявність заборгованості та пропозиції щодо її сплати та відомості про надання нотаріусу кредитного договору № 490985762 від 17 квітня 2018 року, який був нотаріально посвідчений.
Зазначає, що АТ Альфа-Банк (АТ «Сенс Банк» ) не спростовані доводи позивачки про відсутність у неї безспірної заборгованості перед відповідачем, а враховуючи ту обставину, що виконавчий напис № 30181 вчинено приватним нотаріусом 08 вересня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, то він не може вважатися безспірним і таким, що не потребує додаткового доказування.
Крім того, в апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 очікує понесення та понесе в зв`язку із розглядом справи 1816,80 грн судових витрат за подання апеляційної скарги та 5 000, 00 грн витрати на професійну правничу допомогу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Сенс Банк» просив апеляційну скаргу та позовні вимоги залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
Крім того, представником Товариства подано до суду клопотання про відмову у стягненні судових витрат, а у випадку вирішення цього питання на користь позивачки просив суттєво їх зменшити, оскільки вважає що позовна заява та апеляційна скарга не є складними за їх змістом, а представником виконано невеликий обсяг робіт.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи учасники в судове засідання не з`явились.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Невеська О.О. подала заяву про підтримання апеляційної скарги та розгляд справи без її участі.
При таких обставинах, суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 пред`явлені до неналежного відповідача, будь-яких клопотань щодо залучення до участі в справі правонаступника первісного кредитора ТОВ «ФК «Флексіс» не надходило. 
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком місцевого суду, враховуючи встановлені обставини та досліджені матеріали справи.
Разом із тим апеляційний суд звертає увагу на таке.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), становить фундаментальний принцип, та має на увазі зокрема право на «усне слухання». При цьому право на публічний розгляд було б позбавлене сенсу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, №43330/09, § 24, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).
Статтею 19 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Зі змісту частини першої статті 176 ЦПК України вбачається, що ціна позову наявна виключно в позовах, де заявлені вимоги майнового характеру. У позовах немайнового характеру ціна позову не визначається.
Якщо ж у справі наявні вимоги немайнового характеру, то розгляд такої справи у суді здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №761/47244/19 (провадження №61-5178св21), від 18 серпня 2021 року у справі №199/7148/20 (провадження №61-7998св21), 24 травня 2021 року у справі №391/35/19 (провадження №61-7814св20).
Предметом заявленого позову є немайнова вимога, а саме, визнання виконавчого напису № 30181 від 08 вересня 2020 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н.С. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк», заборгованості у розмірі 48 093,93 грн таким, що не підлягає виконанню.
У порушення вимог процесуального законодавства місцевим судом 05 травня 2025 року було відкрито спрощене позовне провадження у даній цивільній справі та розгляд справи призначено і здійснено без виклику сторін.
Основними засадами судочинства, відповідно до частини першої статті 129 Конституції України, визначено, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.
Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
З огляду на викладене, вказані процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи в суді першої інстанції стосовно сторін порушені через не повідомлення останніх про дату і час розгляду справи судом першої інстанції внаслідок її розгляду без повідомлення учасників справи.
Зазначене позбавило сторін права мати реальну можливість представляти свої інтереси як учасників справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду. Вказане, у свою чергу, перешкодило сторонам належним чином користуватися процесуальними правами, передбаченими статтею 43 ЦПК України.
Суд першої інстанції не звернув уваги на вище викладені правові норми та розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України).
Щодо вирішення спору по суті заявлених позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 18 ЦК України визначено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України «Про нотаріат»  та главі 16 розділу ІІ Порядку, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року.
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Належних та допустимих доказів недотримання вимог закону при вчиненні оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом матеріали справи не містять.
При вирішенні спору суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо вирішення його по суті. Допущене ним процесуальне порушення, пов`язане з розглядом справи у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, не впливає на правильність ухваленого рішення.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині посилання на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (справа № 826/20084/14) колегія суддів зазначає наступне.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення.
Колегія суддів вважає, що вищевказане судове рішення жодним чином не обмежує нотаріуса у праві вчиненні виконавчого напису у випадку наявності достатніх документів, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.
Крім того, Київський апеляційний адміністративний суд, виносячи постанову від 22 лютого 2017 року, яка набрала законної сили, керувався недопущенням звуженого тлумачення переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису. Це свідчить про те, що судовий розгляд був направлений на забезпечення стягувача реальною можливістю звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, а не на обмеження стягувача у такому праві.
Таким чином, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року зі справи № 826/20084/14 (щодо постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року), залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, не впливає на чинність правових норм, що підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.
Колегія суддів також звертає увагу, що у відзиві на позов АТ «Альфа-Банк» зазначав, що АТ «Сенс Банк» (до зміни найменування АТ «Альфа-Банк») не є належним відповідачем, оскільки на підставі договору факторингу №2 від 21 грудня 2020 року, укладеного між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Флексіс», було відступлено право вимоги до ОСОБА_1 і на підтвердження цих обставин надано копії договору факторингу №2 від 21 грудня 2020 року, укладеного між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Флексіс»; акту прийому-передачі прав вимоги; реєстру боржників, тощо.
Частиною 2 статті 51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави  позову.
При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Проте, представник позивача у ході розгляду справи у суді першої інстанції не звертався до суду з клопотанням про заміну первісного відповідача належним відповідачем - ТОВ «ФК «Флексіс» або про залучення до участі його у справі як співвідповідача.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не позбавлена можливості звернутися із позовом до належного відповідача для захисту своїх прав із наданням відповідних доказів в обгрунтування позовних вимог.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи із мотивів, які викладені у редакції цієї постанови.
Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. 
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 13 даної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у постанові, зокрема вирішує питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Отже, з урахуванням зазначених вимог закону та ухвалення апеляційним судом рішення про відмову у задоволенні позову, підстав для стягнення судових витрат на користь позивачки не убачається. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд 
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Невеської Олександри Олександрівни задовольнити частково.
Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 30 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1  – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено: 04 грудня 2025 року.