СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Харків Справа № 917/1145/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Хачатрян В.С.
за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.
за участю представника  ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «ЧБГ» (вх. №2675) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 04.12.2025 у справі № 917/1145/25

за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 )
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «ЧБГ» (код ЄДРПОУ 32517276; вул. Каденюка Леоніда, 34, село Піски, Миргородський район, Полтавська область, 37233)
про стягнення 100801000 грн

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 04.12.2025 у справі № 917/1145/25 клопотання позивача про призначення у справі № 917/1145/25 комплексної судової оціночно-економічної експертизи від 10.06.2025 та від 12.10.2025 задоволено; призначено у справі № 917/1145/25 комплексну судову оціночно-економічну експертизу, проведення якої доручити експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» (61177, м. Харків, вул. Золочівська, буд. 8 А).
Поставлено на вирішення судового експерта наступні запитання:
- яка дійсна (ринкова) вартість усього майна Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «ЧБГ» (вул. Каденюка Леоніда, 34, село Піски, Миргородський район, Полтавська область, 37233, ідентифікаційний код 32517276) виходячи з його активів у матеріальній та нематеріальній формі, з урахуванням ринкової вартості прав користування земельними ділянками цього товариства та ринкової вартості належних товариству корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗОРЯ-АГРО» (село Солонці, Миргородський район, Полтавська область, 37662 ідентифікаційний код 35260067) станом на 23.11.2023 року, або найближчу можливу дату?
- яка дійсна (ринкова) вартість 100% сукупності всіх часток належних учасникам товариства у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «ЧБГ» (вул. Каденюка Леоніда, 34, село Піски, Миргородський район, Полтавська область, 37233, ідентифікаційний код 32517276) станом на 23.11.2023 року, або найближчу можливу дату?
- яка дійсна (ринкова) вартість частки ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «ЧБГ» (вул. Каденюка Леоніда, 34, село Піски, Миргородський район, Полтавська область, 37233, ідентифікаційний код 32517276) станом на 23.11.2023 року, пропорційно до розміру частки ОСОБА_1 , яка складає 20,00 %?
Попереджено експерта (ів), який (і) безпосередньо проводитиме (проводитимуть) судову експертизу, про відповідальність, передбачену статтями 384, 385 Кримінального кодексу України за дачу завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього (них) обов`язків. Витрати по проведенню експертизи покладено на позивача, зобов`язавши його на вимогу експертів оплатити вартість експертизи. Провадження у справі 917/1145/25 зупинено до закінчення проведення судової експертизи. Матеріали справи 917/1145/25 надіслано Національному науковому центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» (61177, м. Харків, вул. Золочівська, буд. 8 А).
Ухвала суду мотивована тим, що спір, у даній справі, безпосередньо пов`язаний із визначенням дійсної (ринкової) вартості частки учасника товариства, що підлягає виплаті у зв`язку з його виходом зі складу учасників ТОВ, а така обставина входить до предмета доказування у справі та має вирішальне значення для правильного вирішення спору по суті.
Суд виходив з того, що між сторонами існує реальний та неврегульований спір щодо розміру вартості частки позивача, оскільки відповідач не повідомив позивача про її вартість, не надав жодного обґрунтованого розрахунку та не здійснив виплату, як передбачено чинним законодавством. За таких обставин суд дійшов висновку, що встановлення дійсної (ринкової) вартості майна товариства та відповідної частки позивача неможливе без застосування спеціальних знань у сфері оцінки та економіки, якими суд не володіє.
Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «ЧБГ» з відповідною ухвалою суду не погодилось, звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати в частині призначення комплексної судової оціночно-економічної експертизи; визначення експертної установи; поставлених питань; зупинення провадження у справі.
В обґрунтуванні апеляційної скарги, скаржник зазначає, що:
- суд першої інстанції неправильно застосував положення пункту 2 частини 3 статті 202 ГПК України, оскільки не надав оцінки поважності причин неявки представника відповідача та безпідставно визнав таку неявку повторною. При цьому суд визнав явку представників сторін обов`язковою, але фактично проігнорував подане клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою. Унаслідок цього відповідач був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема подати заперечення щодо доцільності експертизи, її виду, кандидатури експертної установи, переліку питань та меж експертного дослідження, що, на переконання скаржника, є істотним порушенням частини 5 статті 13 ГПК України;
- суд формально послався на статтю 99 ГПК України, однак фактично не встановив і не мотивував наявність сукупності умов, необхідних для призначення судової експертизи. В ухвалі не зазначено, які саме обставини неможливо встановити без залучення спеціальних знань, чому наявні в матеріалах справи документи є недостатніми для їх оцінки та чому існує дійсна, а не формальна потреба у призначенні експертизи. Скаржник вважає, що за таких обставин існує ризик перекладання тягаря доказування з позивача на експерта, що суперечить процесуальним засадам господарського судочинства;
- суд надавав сторонам строк для узгодження кандидатури експертної установи, витребовував позицію відповідача або аналізував альтернативні варіанти з урахуванням спеціалізації, строків проведення експертизи чи можливого конфлікту інтересів. Експертну установу було визначено судом самостійно, у ситуації, коли відповідач був позбавлений можливості висловити свою позицію з цього приводу;
- питання, поставлені судом експерту, є надмірними та виходять за межі необхідного для вирішення спору. Зокрема, поставлення питань щодо ринкової вартості усього майна товариства з урахуванням прав користування земельними ділянками та корпоративних прав іншого товариства створює ризик дослідження значно ширшого кола активів, ніж предмет спору, без визначення конкретного переліку матеріалів, які передаються експертам.
12.01.2026 від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Обґрунтовує відзив тим, що:
- призначення у справі комплексної судової оціночно-економічної експертизи зумовлене прямими вимогами статті 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», оскільки товариство після виходу учасника зобов`язане визначити та виплатити вартість його частки, виходячи саме з ринкової вартості сукупності всіх часток учасників товариства пропорційно до розміру частки такого учасника. Водночас відповідач цього обов`язку не виконав, не повідомив позивача про вартість його частки, не надав обґрунтований розрахунок та необхідні документи і не здійснив виплату, у зв`язку з чим між сторонами виник спір щодо її розміру;
- предметом доказування у цій справі є саме визначення дійсної (ринкової) вартості його частки у статутному капіталі товариства станом на 23.11.2023, а вирішення цього питання є неможливим без залучення спеціальних знань у сфері оцінки та економіки. Він посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 09.09.2021 у справі №920/831/20, згідно з яким у разі спору між учасником товариства та самою юридичною особою розрахунки повинні здійснюватися на підставі дійсної (ринкової) вартості майна товариства, а не його балансової вартості, яка є результатом односторонньої волі товариства і не може вважатися беззаперечним доказом;
- при визначенні вартості частки учасника необхідно враховувати все майно товариства, у тому числі майнові права та корпоративні права, що прямо випливає з положень частини 1 статті 190 ЦК України та статті 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». Твердження апелянта про можливість розрахунку без урахування прав землекористування та корпоративних прав іншого товариства, на думку позивача, суперечить законодавству та фактично спрямоване на уникнення повного розрахунку з колишнім учасником;
- клопотання про призначення експертизи було подане ще разом із позовною заявою, а відповідач з моменту відкриття провадження мав достатньо часу для подання заперечень або власних пропозицій щодо експертної установи, однак таким правом не скористався. За таких обставин, на переконання позивача, суд правомірно визначив експертну установу самостійно, а саме Національний науковий центр «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса», який має можливість провести всі необхідні види експертиз.

Детально рух у справі на стадії апеляційного перегляду відображено в процесуальних документах суду.
У судове засідання від 22.01.2026 з`явився представник ОСОБА_1 . Представник Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «ЧБГ» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила такі обставини справи.
Господарським судом Полтавської області розглядається позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «ЧБГ» про стягнення ринкової вартості частки ОСОБА_1 у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «ЧБГ», яка підлягає виплаті у зв`язку з виходом учасника із товариства з обмеженою відповідальністю, станом на день, що передував дню подання учасником відповідної заяви про вихід з товариства (23.11.2023 року) в розмірі 100 801 000,00 гривень.
Позивачем разом з позовною заявою було заявлене клопотання про призначення у справі комплексної судової оціночно-економічної експертизи. Уточнене клопотання про призначення експертизи позивачем подане 12.10.2025. В уточненому клопотанні зміст питань, які позивач просить поставити на вирішення експерта повністю відповідає змісту первісного клопотання про призначення експертизи. 
Відповідно до клопотання, позивач, зокрема, просить суд призначити у справі комплексну судову оціночно-економічну експертизу, пропонує перелік питань для дослідження експерту та доручити проведення експертизи експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса».
Суд першої інстанції своєю ухвалою задовольнив клопотання позивача про призначення експертизи та призначив комплексну судову оціночно-економічну експертизу, проведення якої доручив експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» (61177, м. Харків, вул. Золочівська, буд. 8 А).
Означене стало підставою для звернення відповідача до апеляційного суду зі скаргою.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та викладеним доводам сторін, колегія суддів виходить з наступного.
Оскільки апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «ЧБГ» спрямована на оскарження ухвали суду першої інстанції лише в частині призначення комплексної судової експертизи та зупинення провадження, то предметом апеляційного розгляду у даній справі є перевірка законності та обґрунтованості ухвали Господарського суду Полтавської області від 04.12.2025 у цій частині, а саме - чи були наявні правові підстави для призначення експертизи та чи правомірно суд зупинив провадження до отримання висновку експертної установи.
Положеннями ст.99 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи (ст.100 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст.98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Порядок призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень визначається, зокрема, Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (далі - Інструкція) та Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень (далі - Рекомендації), затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (зі змінами та доповненнями).
Відповідно до п.1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень основними видами (підвидами) експертизи є, зокрема, будівельно-технічна; оціночно-будівельна. Поряд із вказаними видами інженерно-технічних експертиз експертними установами можуть проводитись також інші їх види (підвиди) та комплексні технічні дослідження із залученням відповідних фахівців у певних галузях знань, у тому числі авіаційного та водного транспорту (п. 1.2.2 Інструкції). Товарознавча: машин, обладнання, сировини та споживчих товарів (1.2.4 Інструкції). 
Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" передбачено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. З урахуванням обставин справи суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну. Питання, які ставляться експерту, і його висновок з них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта.
Необхідність судової експертизи в господарському судочинстві зумовлена тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які потребують спеціальних досліджень.
Визначення, чи потребує вирішення спірного питання застосування спеціальних знань експертів, чи ні, віднесено до компетенції суду. У разі, коли суд потребує висновків фахівця з питань, що відносяться до предмету доказування, тобто, у разі, коли висновок експерта не можуть змінити інші засоби доказування, він вправі призначити експертизу.
Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Дульський проти України" (Заява №61679/00) від 01.06.2006, експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури. Більше того, суд вирішує питання щодо отримання додаткових доказів та встановлює строк для їх отримання.
Право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.
Відповідно до положень ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про проведення судової оціночно-економічної експертизи, проведення якої просив доручити Національному науковому центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса.
В обґрунтування клопотання позивач зазначає, що у даній справі існує спір стосовно визначення вартості належної до виплати позивачу частки майна відповідача у зв`язку з виходом позивача зі складу учасників відповідача, що має суттєве значення для правильного вирішення спору по суті для встановлення наявності чи відсутності обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, для чого потрібні відсутні у суду спеціальні знання.
Беручи до уваги наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність залучення спеціальних знань, оскільки для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, зокрема щодо розміру вартості частки учасника виходячи з ринкової вартості сукупності всіх часток учасників товариства пропорційно до розміру частки такого учасника.
Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду та зазначає таке.
Відповідно до ч. 8, 10 ст. 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» вартість частки учасника визначається виходячи з ринкової вартості сукупності всіх часток учасників товариства пропорційно до розміру частки такого учасника. Товариство виплачує учаснику, який вийшов з товариства, вартість його частки або передає майно лише пропорційно до розміру оплаченої частини частки такого учасника.
З матеріалів справи вбачається, що позивач був учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ЧБГ» та 24.11.2023 подав заяву державному реєстратору для державної реєстрації його добровільного виходу зі складу учасників Товариства. 
Державна реєстрація виходу ОСОБА_1 зі складу учасників товариства проведена 27.11.2023, що вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відносно Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «ЧБГ» станом на 27.11.2023 (запис 1005701070034000248). 
Відповідач не повідомив ОСОБА_1 вартість його частки, не надав обґрунтований розрахунок та копії документів, необхідних для його розрахунку. Відповідач не виплатив колишньому учаснику ОСОБА_1 вартість його частки, отже з цього питання у сторін існує спір.
Верховний Суд у своїй постанові від 09.09.2021 у справі №920/831/20 виснував, що за наявності спору між учасником товариства та самою юридичною особою щодо визначення вартості майна останньої, учасник товариства має право вимагати проведення з ним розрахунків на підставі дійсної (ринкової) вартості майна товариства, а не на підставі вартості, за якою майно обліковується у товаристві. Взяття майна на облік за певною вартістю є односторонньою вольовою дією товариства, яка не може бути беззаперечним доказом дійсної вартості майна. Сторони можуть доводити дійсну вартість майна будь-якими належними доказами. До таких доказів належать, у тому числі, висновки експертів.
В даному випадку матеріалами справи підтверджується наявність між сторонами реального спору щодо визначення вартості частки позивача у статутному капіталі товариства, яка підлягає виплаті у зв`язку з його виходом зі складу учасників, при цьому відповідач не виконав покладений на нього законом обов`язок щодо повідомлення позивача про вартість такої частки та надання обґрунтованого розрахунку. За таких обставин встановлення дійсної (ринкової) вартості частки учасника входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для правильного вирішення спору по суті.
Враховуючи, що визначення ринкової вартості сукупності часток учасників товариства та відповідної частки позивача потребує застосування спеціальних знань у сфері оцінки та економіки, якими суд не володіє, а інші засоби доказування не дають можливості повно і об`єктивно встановити відповідні обставини, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про необхідність призначення експертизи з дотриманням вимог статті 99 Господарського процесуального кодексу України.
За таких умов колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала в частині призначення судової оціночно-економічної експертизи постановлена з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на встановлених обставинах справи та відповідає завданням господарського судочинства, у зв`язку з чим підстави для її скасування відсутні.

Разом з тим, скаржник зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення пункту 2 частини 3 статті 202 ГПК України, оскільки не надав оцінки поважності причин неявки представника відповідача та безпідставно визнав таку неявку повторною. При цьому суд визнав явку представників сторін обов`язковою, але фактично проігнорував подане клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою. Унаслідок цього відповідач був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема подати заперечення щодо доцільності експертизи, її виду, кандидатури експертної установи, переліку питань та меж експертного дослідження, що, на переконання скаржника, є істотним порушенням частини 5 статті 13 ГПК України.
Як убачається з матеріалів справи, відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце підготовчого засідання, призначеного на 04.12.2025. Водночас неявка представника відповідача у зазначене судове засідання була повторною, оскільки раніше представник відповідача не з`явився у судове засідання 18.09.2025, про що суду було відомо та що зафіксовано у матеріалах справи. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано застосував приписи пункту 2 частини 3 статті 202 ГПК України, якими передбачено право суду розглядати справу за відсутності учасника у разі його повторної неявки незалежно від причин такої неявки.
За таких обставин посилання скаржника на те, що суд був зобов`язаний оцінювати поважність причин повторної неявки представника відповідача, є безпідставними, оскільки наведена норма процесуального закону не пов`язує можливість розгляду справи за відсутності учасника з оцінкою поважності причин повторної неявки, на відміну від випадку першої неявки.
Доводи апелянта про те, що суд визнав явку представників сторін обов`язковою, самі по собі не спростовують правомірності дій суду першої інстанції, оскільки обов`язковість явки не виключає застосування приписів пункту 2 частини 3 статті 202 ГПК України у разі повторної неявки належно повідомленого учасника справи. Подане відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи було розглянуте судом та мотивовано відхилене саме з підстав повторної неявки представника.
Крім того, матеріали справи свідчать, що відповідач не був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема права подати письмові заперечення проти клопотання про призначення експертизи, запропонувати питання до експерта чи висловити позицію щодо експертної установи завчасно, у межах підготовчого провадження. Відсутність таких заперечень у матеріалах справи є наслідком процесуальної поведінки самого відповідача, а не обмежень з боку суду.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції діяв у межах наданих йому процесуальних повноважень, правильно застосував положення пункту 2 частини 3 статті 202 ГПК України та не допустив порушення принципів змагальності й рівності сторін, передбачених статтею 13 ГПК України. Відтак зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Також апелянт зазначає, що суд формально послався на статтю 99 ГПК України, однак фактично не встановив і не мотивував наявність сукупності умов, необхідних для призначення судової експертизи. В ухвалі не зазначено, які саме обставини неможливо встановити без залучення спеціальних знань, чому наявні в матеріалах справи документи є недостатніми для їх оцінки та чому існує дійсна, а не формальна потреба у призначенні експертизи. Скаржник вважає, що за таких обставин існує ризик перекладання тягаря доказування з позивача на експерта, що суперечить процесуальним засадам господарського судочинства.
Колегія суддів не погоджується з наведеними доводами апелянта та вважає їх безпідставними з огляду на таке.
Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції не обмежився формальним посиланням на положення статті 99 ГПК України, а навів конкретні мотиви, з яких дійшов висновку про наявність сукупності умов, необхідних для призначення судової експертизи. Зокрема, місцевим судом встановлено, що предметом доказування у справі є визначення дійсної (ринкової) вартості частки учасника товариства, яка підлягає виплаті у зв`язку з його виходом зі складу учасників, а між сторонами існує реальний спір щодо розміру такої вартості, оскільки відповідач не надав позивачу жодного розрахунку та не здійснив відповідної виплати.
Саме визначення ринкової вартості сукупності часток учасників товариства та відповідної частки позивача, з урахуванням складу активів товариства, не може бути здійснене судом виключно на підставі наявних у матеріалах справи письмових доказів без залучення спеціальних знань у сфері оцінки та економіки. Вказані обставини потребують спеціальних досліджень, виходять за межі правової оцінки та не можуть бути встановлені іншими засобами доказування, що прямо відповідає першій умові, передбаченій частиною першою статті 99 ГПК України.
При цьому матеріали справи не містять жодного висновку експерта щодо визначення ринкової вартості частки позивача, а отже друга умова, визначена статтею 99 ГПК України, також є дотриманою. За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність дійсної потреби у призначенні судової експертизи є логічним, послідовним та ґрунтується на встановлених фактичних даних.
Посилання апелянта на ризик перекладання тягаря доказування з позивача на експерта колегія суддів відхиляє, оскільки призначення експертизи не звільняє сторони від обов`язку доведення обставин, на які вони посилаються, а висновок експерта є лише одним із доказів у справі, що підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами відповідно до вимог статей 73, 86 ГПК України. Саме суд, а не експерт, здійснює оцінку доказів і надає їм належну правову оцінку при вирішенні спору по суті.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином встановив та мотивував наявність сукупності умов, передбачених статтею 99 ГПК України, а доводи апеляційної скарги щодо формальності призначення експертизи та перекладання тягаря доказування є необґрунтованими і не дають підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Апелянт зазначає, що суд надавав сторонам строк для узгодження кандидатури експертної установи, витребовував позицію відповідача або аналізував альтернативні варіанти з урахуванням спеціалізації, строків проведення експертизи чи можливого конфлікту інтересів. Експертну установу було визначено судом самостійно, у ситуації, коли відповідач був позбавлений можливості висловити свою позицію з цього приводу.
Колегія суддів не приймає зазначені доводи апелянта та вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно з ч. 3 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України при призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. З урахуванням обставин справи суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза).
Таким чином, право остаточного визначення експертної установи, яка буде проводити експертизу, належить органу, який призначає таку експертизу, а в даному випадку - суду, з урахуванням думок та пропозицій учасників справи, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, враховуючи зону регіонального обслуговування відповідної експертної установи.
Як убачається з матеріалів справи, клопотання про призначення судової експертизи було подане позивачем ще разом із позовною заявою, а надалі - уточнене у ході підготовчого провадження. Відповідач з моменту відкриття провадження у справі був обізнаний як про наявність такого клопотання, так і про намір позивача доручити проведення експертизи конкретній експертній установі, однак не скористався своїм процесуальним правом подати письмові заперечення, висловити позицію щодо виду експертизи чи запропонувати іншу експертну установу або конкретного експерта.
За таких обставин відсутність узгодженої позиції сторін щодо кандидатури експертної установи є наслідком процесуальної поведінки самого відповідача, а не бездіяльності суду. Норми процесуального закону не покладають на суд обов`язку у кожному випадку окремо витребовувати позицію сторін або порівнювати альтернативні експертні установи за критеріями спеціалізації, строків чи можливого конфлікту інтересів, якщо відповідні заперечення або пропозиції від учасників справи не заявлені.
Визначаючи експертну установу, суд першої інстанції діяв у межах наданих йому процесуальних повноважень, врахував характер спірних правовідносин, складність поставлених питань та необхідність проведення комплексної оціночно-економічної експертизи, а також обрав державну спеціалізовану експертну установу - Національний науковий центр «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», яка відповідно до Закону України «Про судову експертизу» має належну спеціалізацію та повноваження для виконання такого виду експертних досліджень.
Посилання апелянта на те, що відповідач був позбавлений можливості висловити свою позицію щодо кандидатури експертної установи, колегія суддів відхиляє, оскільки така можливість існувала упродовж усього підготовчого провадження та могла бути реалізована шляхом подання письмових пояснень чи заперечень, незалежно від явки представника у конкретне судове засідання.
Отже, визначення судом експертної установи у даній справі відповідає вимогам частини третьої статті 99 ГПК України, а доводи апеляційної скарги щодо порушення порядку її обрання є безпідставними та не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Скаржник вважає, що питання, поставлені судом експерту, є надмірними та виходять за межі необхідного для вирішення спору. Зокрема, поставлення питань щодо ринкової вартості усього майна товариства з урахуванням прав користування земельними ділянками та корпоративних прав іншого товариства створює ризик дослідження значно ширшого кола активів, ніж предмет спору, без визначення конкретного переліку матеріалів, які передаються експертам.
Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є стягнення з товариства вартості частки учасника, який вийшов зі складу товариства, а отже предметом доказування у справі є визначення дійсної (ринкової) вартості частки позивача у статутному капіталі товариства станом на відповідну дату. Водночас відповідно до частин 8, 10 статті 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» вартість частки учасника визначається виходячи з ринкової вартості сукупності всіх часток учасників товариства, пропорційно до розміру частки такого учасника.
З огляду на наведене, визначення ринкової вартості частки позивача є неможливим без встановлення ринкової вартості всього майна товариства, що становить сукупність його активів у матеріальній та нематеріальній формах. До складу такого майна, відповідно до положень цивільного та господарського законодавства, належать не лише речі, а й майнові права, зокрема права користування земельними ділянками, а також належні товариству корпоративні права, що мають вартісне вираження та впливають на загальну ринкову вартість активів товариства.
Поставлені судом питання спрямовані саме на з`ясування обставин, які безпосередньо входять до предмета доказування у справі, не виходять за межі спеціальних знань експертів та відповідають вимогам статей 98- 100 ГПК України. Формулювання цих питань узгоджується із правовою позицією Верховного Суду щодо необхідності визначення вартості частки учасника виходячи з дійсної (ринкової) вартості майна товариства у цілому.
Посилання апелянта на відсутність у тексті ухвали конкретного переліку матеріалів, що передаються експертам, саме по собі не свідчить про надмірність чи неправомірність поставлених питань. Перелік матеріалів, необхідних для проведення експертизи, може уточнюватися судом та експертною установою у процесі виконання експертного дослідження, у тому числі шляхом витребування додаткових документів у сторін у порядку, передбаченому процесуальним законом.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що поставлені судом першої інстанції питання експерту є належними, релевантними предмету спору та необхідними для встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи по суті, а доводи апеляційної скарги про їх надмірність не спростовують законності оскаржуваної ухвали.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Господарського суду Полтавської області від 04.12.2025 в оскаржуваній частині відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Матеріалами справи підтверджується наявність між сторонами реального та неврегульованого спору щодо визначення дійсної (ринкової) вартості частки позивача у статутному капіталі товариства, яка підлягає виплаті у зв`язку з його виходом зі складу учасників. За таких обставин встановлення відповідних фактичних даних входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для правильного вирішення спору по суті. Визначення ринкової вартості сукупності часток учасників товариства та відповідної частки позивача об`єктивно потребує застосування спеціальних знань у сфері оцінки та економіки, якими суд не володіє, а наявні у матеріалах справи докази не дають можливості повно і всебічно встановити такі обставини без залучення експертів.
Суд першої інстанції належним чином перевірив наявність сукупності умов, передбачених статтею 99 ГПК України, обґрунтував дійсну потребу у призначенні експертизи, визначив її вид, коло питань та експертну установу у межах наданих йому процесуальних повноважень, при цьому не допустив порушення принципів змагальності, рівності сторін та справедливого судового розгляду. Доводи апелянта щодо порушення порядку призначення експертизи, неправильного застосування статті 202 ГПК України, формальності мотивів ухвали, надмірності поставлених експерту питань та позбавлення відповідача можливості реалізувати процесуальні права були предметом перевірки апеляційного суду, однак свого підтвердження не знайшли.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, відповідає завданням господарського судочинства та спрямована на забезпечення повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи. У зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «ЧБГ» не підлягає задоволенню з підстав викладених вище, а ухвала Господарського суду Полтавської області від 04.12.2025 у справі № 917/1145/25 має бути залишена без змін.
Керуючись статтями 269, п.1 ч.1 ст. 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «ЧБГ» залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 04.12.2025 у справі № 917/1145/25 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України. 

Повна постанова складена 02.02.2026.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя Р.А. Гетьман 

Суддя В.С. Хачатрян