ПОСТАНОВА                                                            
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                    
 
26 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 201/6646/22
провадження № 61-11937св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Правобережна окружна прокуратура міста Дніпра, яка діє 
в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Дніпровське лісове господарство»,
відповідачі: Дніпровська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
треті особи: Дніпропетровське обласне управління лісового та мисливського господарства, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 19 грудня 2023 року у складі судді Покопцевої Д. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2024 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., Красвітної Т. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2022 року Правобережна окружна прокуратура міста Дніпра, яка діє в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації, Державного підприємства «Дніпровське лісове господарство» (далі - ДП «Дніпровське лісове господарство»), звернулась до суду з позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її витребування.
 
Позов, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, мотивовано тим, що рішенням Дніпровської міської ради від 28 липня 2021 року № 343/9 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку у районі 
АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», площею 0,1000 га, кадастровий номер 1210100000:03:018:0155.
 
На підставі цього рішення приватний нотаріус Суслов М. Є. 04 серпня 
2021 року зареєстрував за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вказану земельну ділянку (запис про право власності № 43359519).
 
06 серпня 2021 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, на підставі якого право власності на спірну земельну ділянку набула ОСОБА_2 .
 
Посилаючись на те, що земельна ділянка вибула з державної власності 
з порушенням земельного та лісового законодавства України, спірна земельна ділянка розташована в межах кв. АДРЕСА_2 , виділи 16, НОМЕР_1 , Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство», де площа перетину меж спірної земельної ділянки з межами кв. АДРЕСА_2 , виділи 16, 23 Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство» становить 0,1000 га із загальної площі ділянки 0,1000 га, погоджень на вилучення не надавалось, прокурор просив визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради від 28 липня 2021 року № 343/9 про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06 серпня 2021 року, укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Сусловим М. Є. та зареєстрований в реєстрі за № 2734, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку (номер запису про право власності 43374494); усунути перешкоди у здійсненні Дніпропетровською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення, площею 0,1000 га, кадастровий номер 1210100000:03:018:0155, яка розташована у районі вул. Загребельного, м. Дніпро Дніпропетровської області, шляхом витребування її з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації з правом постійного користування ДП «Дніпровське лісове господарство»; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 1210100000:03:018:0155, у Державному земельному кадастрі.
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 
2023 року до участі у справі як третю особу залучено Дніпропетровське обласне управління лісового та мисливського господарства 
і ГУ Держгеокадастру.
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 
2023 року залучено до участі у справі як третю особу Департамент по роботі 
з активами Дніпровської міської ради.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 
2023 року позовні вимоги Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, яка діє в інтересах ДП «Дніпровське лісове господарство» залишено без розгляду.
 
В задоволенні позову Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, який діє в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласна військова адміністрація відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, яка діє в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
 
Залишаючи позов Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, яка діє 
в інтересах ДП «Дніпровське лісове господарство» без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги прокурора, спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, не підлягають розгляду по суті. Оскільки позовну заяву з такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах державного підприємства,  прокурор не має повноважень на ведення справ в частині таких вимог.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2024 року апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації, ДП «Дніпровське лісове господарство» залишено без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 
2023 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновками суду першої інстанції, оскільки спірна земельна ділянка не відносилась до земель лісогосподарського призначення.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
23 серпня 2024 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратуриподав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 19 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 24 липня 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до відомостей Публічної кадастрової карти України, які є загальновідомими та не потребують доказування, спірна земельна ділянка розташована в межах державного лісового фонду, і на ній знаходяться поодинокі дерева. Відповідачі, проявивши розумну обачність, не могли не знати про незаконність набуття ними земельної ділянки, яка згідно з відомостями Публічної карти України знаходиться в межах державного лісового фонду. Наданий прокурором висновок експерта, складений у межах кримінального провадження, відповідає вимогам, встановленим статтею 102 ЦПК України, і є належним і допустимим доказом 
у цій справі. Суди не надали належної оцінки доказам, наданими прокурором.
 
Аргументи інших учасників справи
 
23 жовтня 2024 року Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, 
а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 19 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 24 липня 2024 року - без змін.
 
Відзив мотивовано тим, що прокурор не довів належними та допустимими доказами те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення.
 
У січні 2025 року від Дніпропетровської обласної державної адміністраціїдо  Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Дніпропетровської обласної державної адміністрації за наявними у справі матеріалами. 
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.
 
11 листопада 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Аргументів щодо незгоди з рішенням Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 19 грудня 2023 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2024 року в частині позовних вимог Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, яка діє в інтересах ДП «Дніпровське лісове господарство», в касаційній скарзі немає, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України оскаржувані судові рішення суд касаційної інстанції в цій частині не переглядає.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи 
 
Рішенням Дніпровської міської ради від 06 грудня 2017 року № 180/27 вирішено надати громадянам у м. Дніпрі (в тому числі ОСОБА_1 ) дозвіл на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель 
і споруд (присадибні ділянки); зобов?язати громадян (в тому числі 
ОСОБА_1 ) замовити у суб?єктів господарювання, що є розробниками документації із землеустрою, згідно з вимогами, передбаченими чинним законодавством, розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та після їх погодження відповідно до чинного законодавства подати ці проєкти до міської ради для прийняття відповідного рішення.
 
Рішенням Дніпровської міської ради від 28 липня 2021 року № 343/9 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку в районі 
АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га, кадастровий номер 1210100000:03:018:0155.
 
На підставі цього рішення приватний нотаріус Суслов М. Є. 04 серпня 
2021 року зареєстрував за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на цю земельну ділянку (запис про право власності 43359519).
 
06 серпня 2021 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Сусловим М. Є., на підставі якого право власності на спірну земельну ділянку набула ОСОБА_2 .
 
Згідно з повідомленням ДП «Дніпровське лісове господарство» Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України від 27 червня 2022 року № 01-05/211, виявлено накладання на межі Микільського лісництва ДП «Дніпровський лісгосп» земельної ділянки, виділеної у власність 
ОСОБА_3 рішенням Дніпровської міської ради від 28 липня 2021 року 
№ 343/9.
 
Тотожне зазначило у своїй інформації й ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція».
 
Листом Державного агентства лісових ресурсів України від 23 лютого 
2022 року № 02-18/1402-22 повідомлено, що Держлісагентство розглянуло лист Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра від 28 січня 2022 року 
№ 04/53-606вих-22, що надійшов від Секретаріату Кабінету Міністрів України (доручення Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2022 року 
№ 3380/0/2-22), стосовно вилучення та зміни цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення, що перебуває у постійному користуванні ДП «Дніпровське лісове господарство», діяльність якого координується Дніпропетровським обласним управлінням лісового та мисливського господарства. Про присвоєння кадастрового номера 1210100000:03:018:0155 земельній ділянці державної форми власності стало відомо з листа Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра. Держлісагентство погоджень щодо вилучення земельної ділянки та зміни її цільового призначення не надавало.
 
Відповідно до висновку про розгляд документації із землеустрою експерта державної експертизи Ламанець О. В. від 18 вересня 2020 року на момент складання документації із землеустрою земельна ділянка відносилася до земель житлової та громадської забудови, і землі були без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом.
 
Згідно з висновком експерта за результатами проведеної земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 23 червня 2023 року 
№ 6/06/23, виконаної на виконання постанови слідчого СВ ВП № 3 ДРУП ГУП в Дніпропетровській області від 12 квітня 2023 року у межах кримінального провадження № 42022042000000005 від 04 лютого 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 264 КК України, спірна земельна ділянка повністю розташована у межах земель, які перебувають у постійному користуванні ДП «Дніпровське лісове господарство», згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування ДП «Дніпровське лісове господарство» 2013 року.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.
 
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на  землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та  органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на  підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та  законами України.
 
Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
 
Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
 
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
 
Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування 
в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
 
Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.
 
Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадянин, зацікавлений у  приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності 
у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
 
Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в  одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
 
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності 
у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у  встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що  є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у  строки, що  обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України).
 
Згідно із статтею 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.
 
Частинами першою, другою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок 
у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
 
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та  місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та 
є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина перша статті 1 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства (стаття 5 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
Відповідно до статті 63 ЛК України ведення лісового господарства полягає у  здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та  розширеного відтворення лісів.
 
До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які  надані  та  використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55  ЗК  України).
 
Згідно зі статтями 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та  юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до  5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи 
в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у  яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.
 
Водночас у частині другій статті 5 ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
 
Відповідно до статті 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна  і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого  розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і  розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування 
з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з  питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.
 
За змістом статей 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані Державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх  цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за  категоріями земель, а також дані про кількісну 
і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.
 
Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до одержання 
в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на  право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, 
є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
 
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять  детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх  виготовлення.
 
Тобто при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в  користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно, зокрема,  враховувати положення пункту 5 розділу VIIІ «Прикінцеві положення» ЛК України.
 
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень  його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з  позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).
 
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
 
За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з  власником договору.
 
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна 
з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від  добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.
 
Отже, при вирішенні спору про витребування майна із чужого незаконного володіння підлягає встановленню, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи  з  їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.
 
Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника . Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не  є  ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б  до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою.
 
Обрання позивачем неналежного (неефективного та/або неправомірного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі 
№ 925/642/19 (провадження №12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі 
№ 200/606/18 (провадження №14-125цс20).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №  522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) зазначено, що неможливим є  одночасне пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у  здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння). Тож, віндикаційний 
і негаторний позови є  взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року 
у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказано, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може 
і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою. Тому є підстави для підтвердження  висновку суду про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є  ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №  368/1158/16-ц (провадження 
№ 14-140цс18).
 
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у  справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет  та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно 
у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.  Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі №  602/1455/20).
 
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність 
і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року 
у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі 
№ 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі 
№ 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі 
№ 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі 
№ 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (пункт 7.47), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80  ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за  своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і  взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Суд надає оцінку як зібраним у  справі  доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не  відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з  огляду на законодавство чи усталену судову практику.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
 
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку 
з іншими наявними у справі доказами, а  у  випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року в справі №  381/622/17 (провадження № 14-98цс20), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що висновок судово-почеркознавчої експертизи не можна вважати таким, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, як про це стверджує банк у касаційній скарзі. Позивач подав до суду копію цього висновку, зроблену з копії того ж висновку, яку засвідчив слідчий. Для його використання як доказу подання до суду окремого дозволу слідчого, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні, не є потрібним. Такий висновок судово-почеркознавчої експертизи, який позивач відповідно до закону одержав у межах кримінального провадження, стосується предмета доказування у  цій справі.
 
Отриманий відповідно до закону висновок експерта у кримінальній справі є  допустимим і достовірним доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його (див. постанови Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц, від 
05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 25 березня 2021 року у справі №  752/21411/17 та від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18).
 
У справі, що переглядається, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації, прокурор обґрунтовував поданий ним позов, зокрема тим, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, проте оспорюваним рішенням міської ради її передано у приватну власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і  споруд, який у  подальшому відчужив вказану земельну ділянку на користь 
ОСОБА_2 . Земельна ділянка перебуває у державній власності, має лісогосподарське призначення, у її постійного землекористувача - ДП  «Дніпровське лісове  господарство» у встановленому законом порядку не  вилучалась і зміна її цільового призначення не проводилась.
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора 
у цій справі, суд першої інстанції, з  висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що прокурор не довів, що спірну земельну ділянку (станом на момент передачі її відповідачу) було віднесено до земель лісогосподарського призначення, а також із того, що немає підстав вважати, що рішення Дніпровської міської ради від 28 липня 2021 року № 343/9, за  яким   ОСОБА_1 передано у  приватну власність спірну земельну ділянку, можна вважати таким, яке прийняте з  порушенням законодавства.
 
Суд першої інстанції, з  яким погодився й апеляційний суд, звернув  увагу на те, що проект відведення спірної земельної ділянки містить Висновок про розгляд документації із землеустрою, виготовлений експертом державної експертизи ГУ Держгеокадастру Ламанець О. В. від 18 вересня 2020 року, відповідно до якого, за даними Державного земельного кадастру, на момент складення документації із землеустрою, спірна земельна ділянка відносилась: за категорією - до земель житлової та громадської забудови; за цільовим призначенням - до земель запасу; за складом угідь - до земель без рослинного покрову або з незначним рослинним покривом; за формою власності - до земель комунальної власності. Вважав, що за  цим висновком експерта зазначена земельна ділянка за даними Державного земельного кадастру не відносилась до  земель лісогосподарського призначення, що повністю спростовує позицію прокуратури в цій справі.
 
Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд,  відхилив наданий стороною позивача висновокземельно-технічної експертизи та експертизи з  питань землеустрою від 23 червня 2023 року № 6/06/23, проведеної експертом ОСОБА_5 за постановою слідчого в рамках кримінального провадження № 42022042000000005, з посиланням на те, що він є неналежним та недопустимим доказом у цивільній справі.
 
Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що витребування спірного майна у добросовісного набувача ОСОБА_2 буде неправомірним втручанням у її право на мирне володіння таким майном,  гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, та порушенням принципу належного врядування.
 
Верховний Суд вважає такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними з огляду на таке.
 
Аналіз змісту оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що суди першої та  апеляційної інстанцій не з`ясували зміст позовних вимог прокурора, а саме якого результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору, не  визначились, який спосіб захисту прав держави у спірних правовідносинах є  належним, чи є підстави для пред`явлення прокурором віндикаційного позову та  його об`єднання з вимогами про оспорювання рішення органу місцевого самоврядування, визнання наступного договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки недійсним, припинення права власності на земельну ділянку останнього набувача, а також скасування державної реєстрації цієї земельної ділянки у  Державному земельному кадастрі. 
 
Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном, відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки наявному у цій справі листу  від  17  січня 2022 року ДП  «Харківська державна лісовпорядна експедиція» (яке входить до структури Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект») з  додатками, в  якому зазначено, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:03:018:0155, знаходиться в межах кварталу 4, виділів 16, 23  Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство», і площа перетину меж цієї земельної ділянки з  межами кварталу 4, виділів 16, 23  Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство» становить 0,1000 га із загальної площі ділянки 0,1000 га, а лише констатували факт його подання прокурором.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою наявні у  справі  планово-картографічні матеріали лісовпорядкування Микільського лісництва, планшету лісовпорядкування  № 1, надані листом ДП  «Дніпровське лісове господарство» від  27 червня 2022 року № 01-05/211, а також схему розташування земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:03:018:0155, щодо земель лісового фонду кварталу 4 виділів 16, 23  Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство».
 
Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що отриманий відповідно    до    вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є  допустимим доказом у  цивільній справі, якому суд має надати оцінку та  мотивувати, чи визнає доказ, чи  відхиляє його, у сукупності з  іншими дослідженими судом доказами.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій проігнорували, що  недоведеність (необґрунтованість) позовних вимог чи обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права є самостійними підставами для відмови 
у позові. Натомість здійснення оцінки пропорційності втручання держави 
в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування, яке є предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції, може стати підставою для відмови у  задоволенні позову прокурора лише 
у випадку, коли суд на підставі аналізу наявних у справі доказів дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для втручання у таке право особи. 
 
В іншому випадку така оцінка судом не має жодного правового сенсу, оскільки  відсутній сам факт втручання в право особи на мирне володіння   майном.
 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації.
 
Підстави відкриття касаційного провадження у цій справі, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, та відповідні доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.
 
Отже, оскільки суди попередніх інстанцій не з`ясували належним чином усіх  фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідили та не надали  належної правової оцінки всім зібраним у справі доказам, а суд касаційної  інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові  обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій з  урахуванням  обсягу їх повноважень, то  відповідно до статті 411 ЦПК України наявні підстави скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та  апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в  інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації та передачу справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.  
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 19 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2024 року в частині позовних вимог Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, яка діє в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації, до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Дніпропетровське обласне управління лісового та мисливського господарства, ГУ Держгеокадастру, Департамент по роботі 
з активами Дніпровської міської ради, про усунення перешкод 
у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її витребування скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

 

 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратуризадовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 
2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 
2024 року в частині позовних вимог Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, яка діє в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Дніпропетровське обласне управління лісового та мисливського господарства, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її витребування скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун
| М. Ю. Тітов