Справа № 125/645/25
Провадження № 22-ц/801/112/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Питель О. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 року	Справа № 125/645/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Барського районного суду Вінницької області від 30 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Рішення ухвалила суддя Питель О. В.,
Рішення ухвалено за відсутності сторін у м. Бар 
Повний текст рішення складено 30 вересня 2025 року,

Встановив:
У квітні 2025 року ТОВ «ФК «Кредит-капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 03 жовтня 2023 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання фінансового кредиту № 00826-10/2023. 
Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. 
29 січня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 29012024-1. Згідно з вказаним договором та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до осіб, які являються боржниками ТОВ «Стар Файненс Груп», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 00826-10/2023 від 03 жовтня 2023 року. Станом на дату звернення до суду з позовною заявою заборгованість відповідача перед позивачем становить 47 700,00 грн., яка складається з: 12 000,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 35 700,00 грн. – заборгованість за відсотками. 
За таких обставин позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у сумі 47 700,00 грн., а також сплачений судовий збір у сумі 2422,40 грн.
Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 30 вересня 2025 року позов задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 00826-10/2023 від 03 жовтня 2023 року у розмірі 47 700,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» судовий збір в сумі 2422,40 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Зазначила, що позовні вимоги позивача вважає незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення сума прострочених платежів процентів у розмірі 35 700,00 грн. не є співрозмірною сумі заявленої заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12 000,00 грн. за договором № 00826-10/2023 від 03 жовтня 2023 року, оскільки суперечить ч. 3 ст. 509, ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦПК України, принципам розумності та добросовісності, а відтак є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Зазначену суму процентів, яка перевищує 50 % тіла кредиту, вона вважає незаконною та такою, що порушує вимоги чинного законодавства.
Відповідач також заперечує, щодо наявності у позивача права вимоги, зазначаючи що надані позивачем договір факторингу № 29012024-1 від 29 січня 2024 року та Витяг з Реєстру боржників до договору факторингу № 29012024-1 від 29 січня 2024 року не можна визнати належним доказом на підтвердження факту переходу права вимоги.
Отже, наданий документ «Витяг з Реєстру боржників до договору факторингу № 29012024-1 від 29 січня 2024 року» не є належним доказом наявності заборгованості, що відповідно до вимог цивільного процесуального закону не встановлює реальне виконання чи невиконання кредитного договору боржником/відповідачем. Зазначена у ньому інформація, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони складені, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.
Також у матеріалах справи відсутнє повідомлення про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором та будь-яке підтвердження про направлення відповідачу такого повідомлення за договорами факторингу, а також підтвердження отримання відповідачем такого повідомлення.
Таким чином, суд першої інстанції безпідставно, необґрунтовано та незаконно дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
26 грудня 2025 року до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, поданий позивачем – ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», у якому, зокрема, наведено підстави для поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та заявлено клопотання про долучення цього відзиву до матеріалів справи.
При вирішенні цього питання апеляційний суд звертає увагу, що ухвалою Вінницького апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 19 листопада 2025 року було визначено строк на подання відзиву сторонам до 01 грудня 2025 року (а. с. 145).
Статтею 120 ЦПК України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Відповідно до положень ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Отже, строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу є процесуальним строком, встановленим судом, який може бути продовжено у передбаченому ст. 127 ЦПК України порядку, однак з відповідним клопотанням ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» не зверталось, а тому відзив позивача залишається без розгляду.
07 січня 2026 року до Вінницького апеляційного суду надійшли додаткові пояснення у справі відповідача ОСОБА_1 подібного змісту, що і апеляційна скарга. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 03 жовтня 2023 року ОСОБА_1 уклала кредитний договір № 00826-10/2023 з ТОВ «Стар Файненс Груп» та отримала кредит у сумі 12 000,00 грн. строком на 360 днів, тобто до 26 вересня 2024 року. За умовами підписаного відповідачем і ТОВ «Стар Файненс Груп» кредитного договору за користування кредитом товариством нараховуються проценти, що є оплатою за користування кредитом. Тип процентної ставки - фіксована. Процентна ставка становить 2,50 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного у п. 1.2 цього договору. Клієнт зобов`язується сплачувати проценти – кожні 25 днів. Кредит надається клієнту у безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 , протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Кредит вважається наданим у день перерахування товариством суми кредиту за вказаними реквізитами. Підписанням цього договору відповідач підтвердила, що вона ознайомилася з усіма умовами Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Стар Файненс Груп», які розміщенні на веб-сайті товариства (а. с. 12-16).
Договір про надання фінансового кредиту укладено з відповідачем у електронній формі та підписаний о 10:49:49 шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором W2256 (а. с. 27). Під час підписання договору відповідач вказала свої персональні дані: прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП), номер телефону та адресу місця проживання/реєстрації, номер картки № НОМЕР_2 . Одночасно з укладенням договору відповідачем було підписано паспорт споживчого кредиту (а. с. 18-20).
Вказане підтверджується наданими позивачем копіями таких документів: заявки-анкети клієнта на отримання фінансового кредиту від 03 жовтня 2023 року (а. с. 22-24); договору про надання фінансового кредиту споживчий кредит № 00826-10/2023 від 03 жовтня 2023 року (а. с. 12-16); паспорта споживчого кредиту (а. с. 18-20); квитанцією про зарахування № 291985422 від 03 жовтня 2023 року згідно з даними якої кошти у сумі 12 000,00 грн. були перераховані на рахунок ОСОБА_1 (а. с. 29-30); графіку платежів за договором про надання фінансового кредиту № 00826-10/2023 від 03 жовтня 2023 року (а. с. 17); довідкою про ідентифікацію одноразовим ідентифікатором ОСОБА_1 – W2256 від 03 жовтня 2023 року (а. с. 27).
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором № 00826-10/2023 від 03 жовтня 2023 року, встановлено, що ОСОБА_1 порушила вимоги договору, не вносила передбачених договором платежів (а. с. 31).
29 січня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 29012024-1, за умовами якого ТОВ «Стар Файненс Груп» за плату відступило позивачеві своє право грошової вимоги до боржників, у тому числі право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 00826-10/2023 від 03 жовтня 2023 року (а. с. 34-44).
У витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 29012024-1 від 29 січня 2024 року, міститься запис про боржника ОСОБА_1 , кредитний договір № 00826-10/2023, сума основного боргу за кредитом – 12 000,00 грн., сума заборгованості за відсотками – 35 700,00 грн., сума заборгованості разом – 47 700,00 грн. (а. с. 45).
Згідно витребуваних судом у АТ «Універсал Банк» письмових доказів у справі, а саме підтверджено повідомленням, що на ім`я ОСОБА_1 у банку емітовано карту № НОМЕР_3 ; 03 жовтня 2023 року на платіжну картку № НОМЕР_3 було зараховано платіж у сумі 12 000,00 грн., верифікація ОСОБА_1 , власника банківської картки № НОМЕР_3 , була проведена згідно з регламентом банку (а. с. 117).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином не виконала зобов`язання за вказаним договором, а до позивача, відповідно до реєстру відступлення прав вимоги, перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором на суму 47 700,00 грн.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших).
Колегія суддів відхиляє заперечення відповідача щодо несправедливості умов кредитного договору та неспівмірності розміру відсотків, оскільки при його укладенні вона була повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклала цей договір, підписавши його без будь-яких застережень, та користувалася отриманими коштами.
Такими ж безпідставними є доводи відповідача в частині її спонукання позивачем на укладення договору позики на вкрай невигідних для неї умовах, які вона не могла оцінити належно, оскільки такі міркування відповідач не підтвердила належними, допустимим й достовірними доказами, яких би було достатньо для встановлення такого факту.
Підписанням заявки-анкети клієнта на отримання фінансового кредиту ОСОБА_1 підтвердила, що до подання такої заявки-анкети вона отримала від ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» інформацію, визначену частиною другою статті 12 та статтею 12-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також усю необхідну інформацію відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і частин другої та третьої статті 9 Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, вона засвідчила, що ознайомилася та погодилася з усіма істотними характеристиками послуги з надання мікрокредиту (споживчого кредиту), опублікованими на вебсайті ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП», а також до підписання договору ознайомилася з паспортом споживчого кредиту.
При цьому положення укладеного відповідачем кредитного договору № 00826-10/2023 від 03 жовтня 2023 року є чіткими, конкретно визначеними та такими, що не допускають подвійного тлумачення.
Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18 зазначив, що тлумачення статті 627 ЦК України свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК України нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладенні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно.
Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтями 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили саме такі умови кредитного договору, підтвердивши свою згоду на такі умови своїми підписами.
При цьому договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, у тому числі їх не оскаржила позичальник – відповідач у справі, вони не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню обох сторін.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне.
Не спроможними є і доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем порушення його майнових прав, а відтак і наявності у нього права на подання цього позову до відповідача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
У постанові від 15 квітня 2024 року у справі № 2221/2373/12 Верховний Суд зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора.
У постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012 викладено висновки, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Отже, суди беруть до уваги належні, допустимі і достовірні докази, сформовані в процесі відступлення права вимоги, що містять дані за кредитним договором, прав кредитора за якими набуває новий кредитор.
Апеляційний суд вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази, що підтверджують факт переходу права вимоги від ТОВ «Стар Файненс Груп» до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», адже матеріали справи містять: копію договору факторингу № 034-030723 від 29 січня 2024 року, за умовами якого ТОВ «Стар Файненс Груп» за плату відступило позивачеві своє право грошової вимоги до боржників, у тому числі право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 00826-10/2023 від 03 жовтня 2023 року (а. с. 34-44); витяг з реєстру боржників до договору факторингу № 29012024-1 від 29 січня 2024 року, у якому міститься запис про боржника ОСОБА_1 , кредитний договір № 00826-10/2023, сума основного боргу за кредитом – 12 000,00 грн., сума заборгованості за відсотками – 35 700,00 грн., сума заборгованості разом – 47 700,00 грн. (а. с. 45).
З урахуванням приписів ст. 517 ЦК України, доказами прав нового кредитора у зобов`язанні є документи, які засвідчують права, що передаються, та інформація, яка є важливою для їх здійснення. Договір про відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги (ч. 1 ст. 517 ЦК України).
Передача таких документів має на меті перевірку існування у кредитора права вимагати виконання боржником відповідних обов`язків, а також змісту та обсягу таких обов`язків (п. 41 постанови Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012).
Тому обставина непередачі новому кредитору документів, які засвідчують права, що передаються, створює певні ризики для нового кредитора, пов`язані із невиконанням боржником своїх зобов`язань на користь саме нового кредитора. Однак відсутність передачі новому кредитору таких документів не може свідчити про відсутність передачі права вимоги взагалі.
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Наявність у позивача кредитного договору № 00826-10/2023 від 03 жовтня 2023 року разом з усіма додатками, з урахуванням наданого договору факторингу та витягу з реєстру права вимоги, на переконання колегії суддів, за відсутності наданих відповідачем доказів протилежного, створює обґрунтовану презумпцію набуття позивачем прав вимоги за спірним договором.
За тих обставин, що кредитні кошти використовувались відповідачем, з умовами щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами вона погодилась, проте фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку відповідач не повернула, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
При цьому посилання в апеляційній скарзі на те, що у матеріалах справи відсутнє повідомлення про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором не заслуговують на увагу
Згідно висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
У даній справі в порушення умов кредитного договору, а також вимог статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобов`язання за договором не виконала. Доказів повної сплати заборгованості будь-кому з кредиторів відповідачем не надано.
Отже, сам по собі факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору, за умови невиконання грошового зобов`язання перед будь-ким із кредиторів, не може вважатися підставою для звільнення відповідача від виконання договірних обов`язків, та не свідчить про відсутність права вимоги у позивача.
За таких обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування чи зміни, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Барського районного суду Вінницької області від 30 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин