Справа № 308/15820/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

18 грудня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Джуги С.Д.,
суддів – Кожух О.А., Собослоя Г.Г
з участю секретаря судового засідання: Мочан М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Діовші Артур Яношович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2025 року у складі судді Дегтяренко К.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9) та Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,-
в с т а н о в и в :
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9) та Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 15.06.2021р. у справі № 297/2103/20 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України та призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, а також визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України вирішено частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 10.12.2020 року і остаточно призначити ОСОБА_1 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 2 (два) місяці.
Строк відбуття покарання вирішено рахувати з дня затримання, а саме з 30.08.2020 року.
Вказаний вирок було оскаржено захисником ОСОБА_1 адвокатом Діовші А.Я.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 31.05.2022 р. апеляційну скаргу захисника задоволено частково, вирок скасовано, а матеріали даної справи повернуто до того ж місцевого суду на новий судовий розгляд в іншому складі суду. Встановлено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою до 29.07.2022р.
Всупереч наведеному, ОСОБА_1 звільнено з під варти аж 12.08.2022р. Таким чином, ОСОБА_1 утримувався під вартою у період з 29 липня 2022 року по 12 серпня 2022 року без рішення суду.
Вважає, що беззаперечним доказом незаконного утримання є те, що вироком суду першої інстанції ОСОБА_1 зараховано в порядку ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання час його тримання під вартою з 29.07.2022р. по 12.08.2022р.
Отже позивач вважає, що його незаконним утриманням під вартою без рішення суду, йому завдано моральну шкоду, враховуючи характер та обсяг душевних страждань, які зазнав внаслідок неправомірних дій відповідача, тривалість цих негативних наслідків, вимушеність змін у життєвих стосунках та необхідність докладати додаткових зусиль для можливості відновлення порушеного права та з огляду на те, що був напластований на своєчасну зустріч з родиною, яка його чекала, не зміг побачити дітей оцінюю завдану мені моральну шкоду у 400 000 грн., яку просить стягнути на його користь, задовольнивши позовні вимоги.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові.
У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Діовші А.Я. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити. В останнє судове засідання не з`явився, подав суду письмову заяву у якій просив розглянути справу у його відсутності. 
Представник Державної казначейської служби України Бардашевська Л.С. у судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. В останнє судове засідання не з`явилася, про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлена. Розгляд справи на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України закінчено у її відсутності. 
У судовому засіданні представник Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9) Лавришин Є.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, підлягає скасуванню, з врахуванням наступного.
Матеріалами справи установлено, що вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 15.06.2021р. у справі № 297/2103/20 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України та призначено йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, а також визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України вирішено частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 10.12.2020 року і остаточно призначити ОСОБА_1 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 2 (два) місяці.
Строк відбуття покарання вирішено рахувати з дня затримання, а саме з 30.08.2020 року.
Даний вирок було оскаржено до Закарпатського апеляційного суду. 
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 31.05.2022 р. апеляційну скаргу захисника задоволено частково, вирок скасовано, а матеріали даної справи повернуто до того ж місцевого суду на новий судовий розгляд в іншому складі суду. Встановлено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою до 29.07.2022р.
Всупереч наведеному, ОСОБА_1 звільнено з під варти 12.08.2022р. Таким чином, ОСОБА_1 утримувався під вартою у період з 29 липня 2022 року по 12 серпня 2022 року без рішення суду.
Відповідно до листа ДУ «Закарпатська установа виконання покарань № 9» на ім`я ОСОБА_2 надійшла відповідь, з якої вбачається, що копія ухвали з Закарпатского апеляційного суду надійшла до УВП № 9 12.08.2022.
Вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 16.01.2023 року ОСОБА_1 зараховано в порядку ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання час його тримання під вартою з 29.07.2022р. по 12.08.2022р.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ч.1 ст.28 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. 
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).
Згідно зіст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч.1 п.2 ст. 18 Закону України «Про Державну кримінально – виконавчу службу України» посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів зобов`язані: забезпечувати дотримання прав людини і громадянина, реалізацію законних прав та інтересів засуджених і осіб, узятих під варту, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань.
Наказом Міністерства внутрішніх справ 01.10.2018 № 806/3105/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 22 жовтня 2028 року за №1190/32642, з метою недопущення порушень вимог кримінального процесуального законодавства під час затримання без ухвали слідчого судді, суду осіб, підозрюваних у вчиненні злочинів, та обрання стосовно підозрюваних запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також додержання встановлених строків тримання підозрюваних під вартою, затверджено Інструкцію про заходи щодо дотримання вимог законодавства при затриманні без ухвали слідчого судді, суду осіб, підозрюваних у вчиненні злочину, та обранні стосовно підозрюваних запобіжного заходу - тримання під вартою під час досудового розслідування. 
У п. 4 розділу ІІ даної інструкції зазначено, що начальники СІЗО: негайно звільняють підозрюваного в разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову в продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його заміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти або в разі закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою, а також після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави; в день звільнення підозрюваного повідомляють про це письмово слідчого, який здійснює кримінальне провадження, начальника слідчого підрозділу ГУНП, прокурора, який здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, та слідчого суддю, суд.
Матеріалами справи доведено, що ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 31.05.2022 р. вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 15.06.2021р. у справі № 297/2103/20 щодо ОСОБА_1 за ч. 2 ст.186 КК України та ч.2 ст.185 КК України скасовано, а матеріали даної справи повернуто до того ж місцевого суду на новий судовий розгляд в іншому складі суду. Встановлено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою до 29.07.2022р.
Однак, ОСОБА_1 , після спливу даного строку тримання під вартою, без рішення суду, продовжував утримуватися під вартою та був звільнений лише 12 серпня 2022 року. Таким чином, ОСОБА_1 утримувався під вартою у Державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9) у період з 29 липня 2022 року по 12 серпня 2022 року, незаконно, а відповідачем Державною установою «Закарпатська установа виконання покарань (№9) не було вжито жодних заходів щодо з`ясування наслідків розгляду справи № 297/2103/20 за якою ОСОБА_1 утримувався під вартою, щодо перевірки підстав його утримання під вартою, строків перебування під вартою, чим допущено протиправну бездіяльність, внаслідок якої порушено гарантовані Конституцією України та Конвенцією права позивача.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 р. у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. Із огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
З врахуванням вищенаведених фактичних обставин справи та вимог закону колегія суддів дійшла висновків про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. 
Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, вимушених змін у його життєвих і соціальних стосунках, а також враховує, що позивачу зараховано у строк покарання час його тримання під вартою без рішення суду з 29.07.2022р. по 12.08.2022р., що істотно зменшує ступінь негативних наслідків для позивача.
З врахуванням вищенаведених обставин, виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів дійшла до висновку про визначення моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу - в сумі 10 000грн., що відповідає розумності та справедливості, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення.
Суд першої інстанції, розглядаючи даний спір, не врахував вищенаведених фактичних обставин справи та вимог закону, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не дав їм належної правової оцінки, та помилково дійшов висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди і необґрунтовано відмовив у заявленому позові.
Відповідно до приписів п.4 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з вищенаведених підстав. 
Керуючись ст.ст. 374,376, 382- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Діовші Артур Яношович, задовольнити частково.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2025 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 10 000 (десять тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди. У решті вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 29 грудня 2025 року.
Головуючий: 
Судді: