ПОСТАНОВА                                                                    
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                            
 
26 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 592/7657/23
провадження № 61-16333св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 березня 2024 року у складі судді 
Литовченка О. В. та постанову Сумського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Собини О. І., Рунова В. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
02 червня 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.
 
Позов мотивований тим, що у провадженні Сумського районного суду Сумської області перебуває цивільна справа № 587/1652/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання майна спільною сумісною власністю, особистою власністю одного 
з подружжя та поділ майна подружжя. Однією з позовних вимог є визнання коштів у сумі 22 000,00 дол. США, отриманих у позику від ОСОБА_1 , спільними борговими зобов`язаннями ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .
 
ОСОБА_1 вказував, що у період перебування ОСОБА_2 
і ОСОБА_3 у шлюбі, ОСОБА_2 позичала у нього кошти на відбудову житлового будинку АДРЕСА_1 , який було придбано 20 липня 2018 року. Загальна сума взятих в борг коштів в інтересах сім`ї, на будівництво спільного будинку, чотирма частинами становила 22 200,00 дол. США, а саме: 29 серпня 
2019 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 2 600,00 дол. США на купівлю будматеріалів, які зобов`язувалась повернути протягом двох років, до 
28 серпня 2021 року, однак не повернула; 21 липня 2020 року, ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 3 300,00 дол. США для придбання будівельних матеріалів, які зобов`язувалась повернути протягом двох років до 20 липня 2022 року, однак також не повернула; 26 лютого 2021 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 11 100,00 дол. США на будівельні матеріали та за виконану роботу спільного з чоловіком будинку АДРЕСА_1 , які зобов`язувалась повернути протягом двох років; 18 травня 2021 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 5 200,00 дол. США на потреби сім`ї в будівельних матеріалах для будинку, які зобов`язувалась повернути протягом двох років.
 
Позивач вважав, що оскільки кошти бралися в інтересах сім`ї на будівництво спільного будинку, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є солідарними боржниками.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив стягнути солідарно 
з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на свою користь заборгованість у розмірі 22 200,00 дол. США, що еквівалентно 811 822,92 грн станом на час подання позову.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 березня 2024 року позов задоволено.
 
Стягнено у солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 811 822,92 грн, що станом на час подання позовної заяви еквівалентно 22 200,00 дол. США.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду мотивоване тим, що договори позики укладались в інтересах сім`ї, відповідачі свої зобов`язання щодо повернення коштів належним чином не виконали, з огляду на що утворилася заборгованість, яка згідно 
з розрахунком загальної суми взятих в борг за договорами позики коштів 
у ОСОБА_1 частинами становила 22 200,00 дол. США, що станом на 
02 червня 2024 року еквівалентно 811 822,92 грн і яка підлягає поверненню. 
 
Постановою Сумського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишено без задоволення.
 
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 березня 2023 року 
в оскаржуваній частині залишено без змін.
 
Апеляційний суд вважав необґрунтованими доводи заявника про відсутність 
у нього обов`язку з повернення боргу за розписками у зв`язку з відсутністю між позивачем і ним договірних відносин щодо позики коштів із посиланням на власну фінансову спроможність будівництва будинку та відсутність потреби у залученні для будівництва позикових коштів, оскільки у кожній із чотирьох розписок чітко зазначено, для чого позичається кожна сума: «на купівлю стройматеріалів», «для будівельних матеріалів житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 », «на будівельні матеріали та виконану роботу спільного з чоловіком будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 », «на потреби сім`ї в будівельних матеріалах для будинку». Суд першої інстанції, врахувавши специфіку укладення договорів одним із подружжя, що створює обов`язки для другого з подружжя, правильно визначився з наявністю підстав для задоволення позову та стягнення з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача суми боргу, вказаного у розписках, наданих ОСОБА_2 
у період перебування у шлюбі із ОСОБА_3 .
 
Апеляційний суд зазначив, що рішення Ковпаківського районного суду 
м. Суми від 07 березня 2024 року оскаржується в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 . В іншій частині рішення не оскаржується, тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України 
в апеляційному порядку не переглядається.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
09 грудня 2024 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 березня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року в частині стягнення 
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості у сумі 
811 822,92 грн, що еквівалентно 22 200,00 дол. США, та в частині вирішення питання про судові витрати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій односторонньо та неповно з`ясували всі обставини справи. Позивач не надав доказів того, що за спірні кошти було придбано будівельні матеріали, тобто немає доказів використання спірних коштів в інтересах сім`ї. Звертає увагу на те, що будинок АДРЕСА_1 придбано за особисті кошти 
ОСОБА_3 . Згоди на позику коштів ОСОБА_3 не давав. Суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення у справі фізико-хімічної експертизи. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, Верховного Суду 
від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц, від 28 серпня 2019 року 
у справі № 638/20603/16, від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15, постановах Верховного Суду України від 19 червня 2019 року у справі 
№ 6-55цс13, від 20 лютого 2013 року у справі № 6-153цс12 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Аргументи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Ковпаківського районного суду м. Суми.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2024 року зупинено виконання постанови Сумського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року, якою залишено без змін рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 
07 березня 2024 року, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
 
14 січня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 березня 2024 року 
в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в касаційному порядку не оскаржується, в апеляційному порядку не переглядалося, а тому судом касаційної інстанції в цій частині не переглядається.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
ОСОБА_3 і ОСОБА_6 
з 24 листопада 2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 червня 2022 року.
 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 липня 2018 року, 
ОСОБА_3 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 на приватизованій земельній ділянці загальною площею 0,0582 га, кадастровий номер 5924755800:02:002:0230. Продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за 20 000,00 грн. Згідно з пунктом 4.2 договору ОСОБА_7 доводить до відома усіх заінтересованих осіб, що майно придбавається 
ОСОБА_3 за його особисті кошти та не є об`єктом спільної сумісної власності (заява від 10 липня 2018 року).
 
Згідно письмової розписки від 29 серпня 2019 року ОСОБА_2 взяла 
в борг у ОСОБА_1 2 600,00 дол. США на купівлю будматеріалів. Цю суму вона зобов`язалась повернути протягом двох років, до 28 серпня 2021 року.
 
Згідно письмової розписки від 21 липня 2020 року ОСОБА_2 взяла в борг 
у ОСОБА_1 3 300,00 дол. США на будівельні матеріали для житлового будинку АДРЕСА_1 . Цю суму вона зобов`язувалась повернути протягом двох років.
 
Згідно письмової розписки від 26 лютого 2021 року ОСОБА_2 взяла 
в борг у ОСОБА_1 11 100,00 дол. США на будівельні матеріали та на оплату за виконану роботу спільного з чоловіком будинку 
АДРЕСА_1 . Цю суму вона зобов`язалась повернути протягом двох років.
 
Згідно письмової розписки від 18 травня 2021 року ОСОБА_2 взяла 
в борг у ОСОБА_1 5 200,00 дол. США на потреби сім`ї в будівельних матеріалах для будинку АДРЕСА_1 . Цю грошову суму зобов`язувалась повернути протягом двох років.
 
З Єдиного державного реєстру судових рішень відомо, що у жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання майна спільною сумісною власністю, особистою власністю одного з подружжя та поділ майна подружжя (справа 
№ 587/1652/22), рішення щодо якого станом на час перегляду цієї справи 
в касаційному порядку ще не ухвалено.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням 
є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, 
а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
 
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, його умов.
 
Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року 
у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження 
№ 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».
 
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Отже, норми статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того 
з подружжя, хто її спростовує.
 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
 
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі 
№ 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).
 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 62 вказаної постанови погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним 
у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження 
№ 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених 
в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
 
За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
 
При цьому суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.
 
Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність 
і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним 
у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказував, що 
у період перебування ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у шлюбі, ОСОБА_2 позичала у нього кошти на відбудову житлового будинку 
АДРЕСА_1 , який було придбано 20 липня 2018 року. Загальна сума взятих в борг коштів в інтересах сім`ї, на будівництво спільного будинку, чотирма частинами становила 
22 200,00 дол. США, а саме: 29 серпня 2019 року ОСОБА_2 взяла в борг 
у ОСОБА_1 2 600,00 дол. США на купівлю будматеріалів, які зобов`язувалась повернути протягом двох років, до 28 серпня 2021 року, однак, не повернула; 21 липня 2020 року, ОСОБА_2 взяла в борг 
у ОСОБА_1 3 300,00 дол. США для придбання будівельних матеріалів, які зобов`язувалась повернути протягом двох років до 20 липня 2022 року, однак також не повернула; 26 лютого 2021 року ОСОБА_2 взяла в борг 
у ОСОБА_1 11 100,00 дол. США на будівельні матеріали та за виконану роботу спільного з чоловіком будинку АДРЕСА_1 , які зобов`язувалась повернути протягом двох років; 18 травня 2021 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 5 200,00 дол. США на потреби сім`ї в будівельних матеріалах для будинку, які зобов`язувалась повернути протягом двох років. Оскільки кошти бралися в інтересах сім`ї на будівництво спільного будинку, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є солідарними боржниками.
 
Задовольняючи позовні вимоги про солідарне стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договорами позики, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що договори позики укладались в інтересах сім`ї, оскільки у кожній із чотирьох розписок чітко зазначено, для чого позичається кожна сума: «на купівлю стройматеріалів», «для будівельних матеріалів житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 », «на будівельні матеріали та виконану роботу спільного 
з чоловіком будинку, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 », «на потреби сім`ї в будівельних матеріалах для будинку».
 
Разом із тим, колегія суддів не може погодись із такими висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для солідарного стягнення грошових коштів за договорами позики, тому що матеріали справи не містять достовірних доказів використання коштів, отриманих за договорами позики від 29 серпня 2019 року, від 21 липня 2020 року, від 26 лютого 
2021 року та від 18 травня 2021 року, в інтересах сім`ї, а саме для придбання будівельних матеріалів та оплату за виконану роботу в будинку 
АДРЕСА_1 .
 
Зазначення в договорах позики, що кошти отримуються боржником для придбання будівельних матеріалів та оплату за виконану роботу в будинку 
АДРЕСА_1 , не свідчить достовірно про те, що саме ці кошти і саме в такій сумі були використані на вказані потреби. Покладення в основу судових рішень цих тверджень, без відповідних доказів, є припущенням, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
 
Доказів того, що ОСОБА_3 давав згоду на отримання коштів за вказаними договорами позики, у матеріалах справи немає.
 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що немає підстав вважати, що грошові кошти, отримані ОСОБА_2 за договорами позики від 29 серпня 2019 року, від 21 липня 2020 року, від 26 лютого 
2021 року та від 18 травня 2021 року, використані саме для придбання будівельних матеріалів та оплату за виконану роботу в будинку 
АДРЕСА_1 , тобто в інтересах сім`ї, тому покладення на ОСОБА_3 обов`язку щодо повернення отриманих ОСОБА_2 коштів за вказаними договорами позики є неправомірним.
 
Таким чином, ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 за договорами позики від 29 серпня 
2019 року, від 21 липня 2020 року, від 26 лютого 2021 року та від 18 травня 2021 року, не врахували, що матеріали справи не містять доказів використання грошових коштів, отриманих за вказаними договорами, 
саме в інтересах сім`ї, тому немає підстав вважати, що ОСОБА_3 має солідарно відповідати разом із ОСОБА_2 за вказаними договорами.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але суди допустили неправильне застосування норм матеріального права, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 березня 2024 року 
в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення коштів, стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4 058,12 грн судового збору і 7 500,00 грн витрат на правничу допомогу та постанову Сумського апеляційного суду від 14 листопада 2024 рокуслід скасувати й ухвалити у справі нове судове рішення про відмову 
в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення коштів.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в позові в частині вимог до ОСОБА_3 , судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги 
в розмірі9 741,87 грн і касаційної скарги в розмірі 16 236,46 грн, а всього 25 978,33 грн, слід стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.
 
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 березня 2024 року 
в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення коштів, стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4 058,12 грн судового збору і 7 500,00 грн витрат на правничу допомогу та постанову Сумського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року скасувати й ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення коштів відмовити.
 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 25 978,33грн судових витрат зі сплати судового збору.
 
З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 березня 2024 року у скасованій частині та постанова Сумського апеляційного суду від 14 листопада 2024 рокувтрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун
| М. Ю. Тітов