КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 755/4814/25                                                                                            Головуючий у І інстанції Марфіна Н.В.
Провадження №22-ц/824/13171/2025                                                            Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
10 грудня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,
за участі секретаря: Спис Ю.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Якимчука Михайла Миколайовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2025 року   ОСОБА_2  звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 21 листопада 2003 року між нею  ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб.
Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність порозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейних обов`язків з ведення спільного господарства, шлюбні відносини припинені між сторонами, спільне господарство не ведеться. 
Позивач вважає подальше спільне життя, збереження шлюбу та примирення неможливим, а також зазначає, що подальше перебування у зареєстрованому шлюбі суперечить її інтересам. 
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2  просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 .  
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року позов задоволено.
Розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1873.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Якимчук М.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, задовольнити клопотання про вжиття заходів щодо примирення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як подружжя, надавши їм строк на примирення в шість місяців з дня винесення відповідної ухвали суду, змінити рішення суду першої інстанції, виклавши фактичні обставини справи, які зазначені сторонами та підтверджені належними та допустимими доказами.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції, в порушення вимог чинного законодавства, у даній справі не зазначено наявності старшої доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка досягла повноліття та в розумінні ст. 6 СК України не має статусу дитини, однак продовжує навчання у навчальному закладі та не досягла 23 річного віку, відповідно має право на утримання від батьків, вказує на необ`єктивність судового розгляду, оскільки в силу ст. ст. 198 та 199 Сімейного кодексу України, у сторін виникають права та обов`язки щодо своєї повнолітньої доньки, яка продовжує навчання.
Вказує на те, що сторони спільно проживають, пов`язані спільним побутом, а саме разом купують продукти харчування, одяг собі та дітям, товари необхідності та використання у побуті, разом займаються побутовими справами, які стосуються їх та спільних дітей. У сторін є взаємні обов`язки що вказує на продовження сторін проживання сім`єю.
Дані обставини підтверджуються довідкою з ОСББ «ОЛЕВСЬКА 3» № 12 від 01 квітня 2025 року, з якої вбачається, що сторони разом з спільними дітьми та матір`ю позивачки - ОСОБА_6 , проживають разом у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник  ОСОБА_1 - адвокат Якимчук М.М. вказує на те, що судом першої інстанції формально було розгялнуто справу та винесено оскаржуване рішення без з`ясування всіх обставин справи та надання сторонам строку на примирення, що суперечить нормам ст. 112 СК України та завданням судочинсва у даній категорії справ.
21 жовтня 2025 року до Київського апеляційного суду   ОСОБА_2  подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року залишити без змін.
В обґрунтування відзиву зазначає, що сторони не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства, мають роздільний бюджет, проживають у різних кімнатах, не купують разом продукти, одяг чи речі побуту, не проводять спільного дозвілля і не мають емоційного зв`язку.
Єдиною причиною спільного проживання в одній квартирі за адресою АДРЕСА_1 , є спільна часткова власність на житло та відсутність фінансової можливості проживати окремо.
Щодо старшої дочки сторін, позивачка зазначає, що  ОСОБА_5 проживає окремо від батьків за адресою: АДРЕСА_3 , де повністю забезпечує своє проживання самостійно, що підтверджується сплатою рахунків за ОСББ та довідкою ОК-7, згідно з якою вона офіційно працює в ТОВ «Фішка» з 20 січня 2024 року
ОСОБА_2  вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача не містить нових доказів, не спростовує встановленні судом першої інстанції факти та не ґрунтується на нормах чинного законодавства. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, просив надати сторонами строк на примирення тривалістю шість місяців.
Позивачка ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти апеляційної скарги та проти надання сторонам строку на примирення. Зазначила, що з моменту ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення відповідачем не вчинялись дій, які могли би свідчити про його бажання зберегти шлюбні відносини та налагодити стосунки. Вона не бажає зберігати шлюб, оскільки це суперечить її інтересам і інтересам їх дітей.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Виходячи зі змісту ч. ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає в повній мірі, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 2003 року, який зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №1873. 
З матеріалів справи вбачається, що від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом апеляційної інстанції встановлено також, що подружжя має від шлюбу повнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач в позовній заяві вказувала, що спільне життя у сторін не склалося, вони мають різні погляди на сімейне життя, спільне господарство не ведуть. Збереження сім`ї є неможливим. Шлюбні відносини між ними припинені.
Ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України проголошує, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства.
Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).
Ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч.1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Отже, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.
Встановлено, що відповідач в апеляційній скарзі посилається на своє бажання помиритися з позивачем, оскільки в сторін є взаємні обов`язки, що вказує на продовження сторін проживання сім`єю в одній квартирі за адресою АДРЕСА_1 .
Однак, позивач, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, зазначила, що збереження сім`ї є неможливим, а причиною спільного проживання в одній квартирі є спільна часткова власність на житло та відсутність фінансової можливості проживати окремо.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку задовольняючи позовні вимоги, оскільки протягом тривалого часу сторони не ведуть спільного господарства, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач немає. Відтак перебування позивачки в шлюбі з відповідачем порушує права позивача та впливає на його інтереси.
Доводи апеляційної скарги про те, що суди повинні використовувати надану законом можливість вживати заходів для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей та повнолітніх, які продовжують навчання, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 травня 2019 року у справі №442/6319/16-ц.
За змістом норм СК України заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Доводи апеляційної скарги про те, що необхідно вжити заходи щодо примирення подружжя, оскільки сторони протягом тривалого часу перебувають у шлюбі, суд апеляційної інстанції відхиляє, враховуючи наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позов було подано до суду першої інстанції через засоби поштового звязку 04 березня 2025 року.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року шлюб між сторонами розірвано.
З апеляційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 травня 2025 року представник відповідача звернувся до Київського апеляційного суду через засоби поштового зв`язку 15 червня 2025 року.
Відповідно до ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення. 
Під час апеляційного перегляду справи, до суду апеляційної інстанції не надходили клопотання про залишення позову без розгляду або відмови від позовних вимог, з урахуванням досягнення сторонами примирення.
Враховуючи те, що станом на дату розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції з моменту подачі позову пройшло вже більше 9 місяців, що як наслідок дозволяло сторонам, в разі виявлення бажання досягнути згоди та примирення для подальшого існування сім`ї (протягом передбаченого законом строку - 6 місяців), суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що сторони дій спрямованих на примирення не вживали, що є свідченням того, що подальше збереження вказаного шлюбу буде суперечити інтересам позивача.
Крім того суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що позивач заперечує проти надання строку на примирення, разом з тим законом не передбачено примушування особи для збереження шлюбних відносини проти її волі.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не зазначив про наявність у сторін доньки  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка досягла повноліття та відповідно має право на утримання від батьків в силу ст. ст. 198 та 199 СК України, як дитина, яка продовжує навчання апеляційний суд критично оцінює, оскільки в даній справі вирішується питання щодо розірвання шлюбу, а не стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання. 
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції представник відповідача у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.  
Вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.
Інші доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає неналежними та такими, що не заслуговують уваги.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN ANDOTHERSv. UKRAINE(Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.
 Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Якимчука Михайла Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений12 грудня 2025  року.

 
Суддя-доповідач                                                          Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                            С.А. Голуб 
 
                                                                                        К.П. Приходько