ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 608/1051/25	Головуючий у 1-й інстанції Чир П.В. 	
Провадження № 22-ц/817/154/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників цивільну справу №608/1051/25 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 листопада 2025 року (ухвалене суддею Чир П.В., повний текст якого складено 11 листопада 2025 року) в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:
У травня 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс», позивач, апелянт) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідачка) про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтований тим, що 23 червня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір №104144081 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 15000.00 грн, строком на 15 днів з правом пролонгації, шляхом переказу на платіжну банківську картку відповідачки, зі сплатою реальних відсотків за користування кредитом у розмірі 1.25% від суми кредиту за кожен день користування (2812.50 грн). Також зазначено, що стандартна ставка відсотків за користування кредитом становить 5.00% від суми кредиту за кожен день користування. Договір укладено в електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи первісного кредитора. Кредитний договір підписано відповідачкою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». 30 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладений договір факторингу №09Т, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право грошової вимоги до позичальників, у тому числі за договором №104144081 від 23 червня 2021 року. Відповідачка не повернула своєчасно суму позики, нараховані відсотки за користування позикою для погашення заборгованості за позикою, відповідно до умов договору кредиту. Внаслідок зазначених порушених зобов`язань заборгованість за договором кредиту становить 64312.50 грн, яка складається з 15000.00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 47812.50 грн - заборгованість за нарахованими процентами та 1500.00 грн - заборгованість за комісіями.
У зв`язку з наведеним позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №104144081 від 23 червня 2021 року в розмірі 64312.50 грн та судові витрати за розгляд справи.
Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 листопада 2025 року в задоволенні позову ТОВ «Діджи Фінанс», відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ТОВ «Діджи Фінанс», в інтересах якого діє Щава Є.В., подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 23 червня 2021 року відповідачка за власним волевиявленням, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» за адресою: https://miloan.ua/ подано заявку на отримання кредиту № 104144081. Таким чином, відповідачці було направлено електронним повідомленням (SMS) на номер телефону НОМЕР_1 , який особисто вказаний відповідачкою у договорі. Повідомлення містило одноразовий ідентифікатор U95773, при введенні якого відповідачка підтвердила прийняття умов договору. Крім того, відповідачка не надала жодних доказів, які б підтверджували, що мобільний номер телефону та ІР-адреса, з яких була подана заява на отримання кредиту, їй не належать.
Також зазначає, що надання кредитних коштів підтверджується копією платіжного доручення № 29099175 від 23 червня 2021 року, який є належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів відповідачці на умовах визначених договором про споживчий кредит № 104144081 від 23 червня 2021 року. Разом з тим, позивачу невідомий повний номер картки НОМЕР_2 на яку здійснено переказ. Повний номер картки вводиться позичальником та автоматично зашифровується і зберігається у самій платіжній системі, через яку здійснюються платежі і так як ні позивач, ні первісний кредитор не мають доступу до транзакцій по картковому рахунку відповідача, оскільки є фінансовими установами, а не установою банку. Також вказує, що отримання кредитних коштів третьою особою не свідчить про неукладення договору, а стосується його виконання.
У зв`язку із викладеним просить рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.
19 грудня 2025 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від відповідачки ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Відзив мотивований тим, що відповідачка не отримувала будь-якого кредиту у будь-якому банку України та не укладала жодних договорів щодо отримання позики в онлайн установах. З цього приводу у 2021 році відповідачка зверталась із заявою до Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області.
У зв`язку із викладеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Згідно частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За правилами частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна позову у даній справі не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи категорію та складність даної справи, справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
Позивачем надано договір про споживчий кредит №104144081, укладений 23 червня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 15000.00 грн (далі - Договір).
Позивач зазначає, що договір підписаний відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором U95773, який був направлений на номер телефону НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою про ідентифікацію.
Згідно п.1.1 Договору кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п.1.3 Договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2 Договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п.1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором.
Відповідно до п.1.2 Договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 15000.00 грн.
Згідно п.1.3 Договору кредит надається строком на 15 днів з 23 червня 2021 року (строк кредитування).
Відповідно до п.1.3 Договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) - 08 липня 2021 року.
Згідно п.1.5.1 Договору комісія за надання кредиту: 1500.00 грн, яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово.
Відповідно до п.1.5.2 Договору, проценти за користування кредитом становлять 2812.50 грн, які нараховуються за ставкою 1.25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Відповідно до п.2.1 Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
В той же час, згідно п.1.6 Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Пунктом 2.3.1.2 Договору передбачено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів.
Відповідно до п.6.3 Договору приймаючи пропозицію кредитодавця про укладання цього договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) Договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) Кредитодавцем, що розміщені на сайті Кредитодавця та є невід`ємною частиною цього договору.
На підтвердження факту видачі кредиту позивачем надано копії платіжного доручення №29099175 від 23 червня 2021 року, згідно якого ТОВ «Мілоан» перерахувало на ім`я отримувача ОСОБА_1 кредитні кошти згідно договору №104144081 в сумі 15000 грн на кредитну картку № НОМЕР_2 .
На виконання вимог ухвали Борщівського районного суду Тернопільської області від 30 липня 2025 року, АТ «Таскомбанк» направило на адресу суду лист №4934/47.7.-БТ від 08 серпня 2025 року, згідно якого слідує, що банківська платіжна картка № НОМЕР_2 ОСОБА_1 не видавалась. Номер телефону НОМЕР_1 клієнтам АТ «Таскомбанк» не належить.
30 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 09Т. Відповідно до вказаного договору та витягу з реєстру боржників, ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором про споживчий кредит №104144081 від 23 червня 2021 року, що уклали ТОВ «Мілоан» та позичальник ОСОБА_3 .
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №104144081 від 23 червня 2021 року, складеного ТОВ «Мілоан», розмір загальної заборгованості ОСОБА_1 станом на 09 вересня 2021 року становить 64312.50 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 15000.00 грн; заборгованості за відсотками - 47812.50 грн; заборгованість за комісією - 1500.00 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Відповідно до пунктів 1, 2, 11, 19, 21, 22, 60 частини першої статті 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:
1) автентифікація - електронний процес, що дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних;
2) багатофакторна автентифікація - автентифікація з використанням двох або більше факторів автентифікації, що належать до різних груп факторів автентифікації;
11) електронна ідентифікація - процес використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або уповноваженого представника юридичної особи;
21) ідентифікаційні дані особи - набір даних, які дають змогу встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи;
22) ідентифікація особи - процес використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті якого забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або уповноваженого представника юридичної особи та перевірка належності особі таких даних;
60) фактор автентифікації - одна з ознак на основі знання (володіння інформацією (даними), що відома лише користувачу) або володіння (використання матеріального предмета, яким володіє лише користувач), або притаманності (перевірка біометричних даних або інших властивостей (рис, характеристик), притаманних лише користувачу, що відрізняють його від інших користувачів).
Отже, процедура накладення електронного підпису особою передбачає її електрону ідентифікацію, яка полягає у використанні засобів і методів, які дозволяють однозначно встановити особу.
Згідно частини першої статті 14 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», електронна ідентифікація здійснюється з використанням засобів електронної ідентифікації та процедури автентифікації відповідно до схем електронної ідентифікації.
На виконання приписів Закону України «Про електронні довірчі послуги» в Україні діють декілька способів електронної ідентифікації особи, які дозволяють однозначно її встановити, а саме:
1) використання кваліфікованого електронного підпису особи, який розміщений у вигляді приватного ключа на матеріальному носії інформації;
2) використання систем BankID, зокрема Національного банку України, який регулюється постановою правління цього банку від 17 березня 2020 року №32.
Відповідно до пунктів 1, 2, 6 частини другої розділу I Загальні положення постанови правління Національного банку України від 17 березня 2020 року №32 визначено:
1) абонент-ідентифікатор - банк України, який є абонентом Системи BankID Національного банку та безпосередньо виконує функції ідентифікації, автентифікації та верифікації клієнтів (банку), які є користувачами Системи BankID Національного банку;
2) абонент - надавач послуг - абонент Системи BankID Національного банку, який з її використанням отримує від абонента-ідентифікатора дані користувача Системи BankID Національного банку з метою надання йому послуг;
6) автентифікація - електронна процедура, яка дає змогу встановити та підтвердити особу користувача Системи BankID Національного банку.
Статтею 23 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що надавачі платіжних послуг, визначені в пункті 9 частини першої статті 10 цього Закону, зобов`язані здійснювати ідентифікацію та верифікацію користувачів відповідно до вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.
Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Щодо факту укладення кредитного договору.
Звертаючись до суду з позовом ТОВ «Діджи Фінанс» посилалося на те, що через неналежне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором №104144081 від 23 червня 2021 року заборгованість становить в розмірі 64312.50 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 15000.00 грн; заборгованості за відсотками - 47812.50 грн; заборгованість за комісією - 1500.00 грн.
Крім того, позивач стверджує, що між первісним кредитором та відповідачкою укладено вищевказаний кредитний договір у електронній формі, шляхом накладення електронного підпису позичальника одноразовим ідентифікатором U95773, який надсилався на номер мобільного телефону НОМЕР_1 , який відповідачка особисто вказала у договорі.
Як вбачається з письмових пояснень відповідачки, поданих до суду першої та апеляційної інстанцій, остання заперечує факт укладення із ТОВ «Мілоан» та підписання одноразовим ідентифікатором кредитного договору №104144081 від 23 червня 2021 року. З цього приводу, 16 липня 2021 року відповідач ОСОБА_1 зверталася у відділення поліції №1 (м.Борщів) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області, що слідує з долученої, представником відповідача відповіді відділення поліції №1 (м.Борщів) Чортківського РВП ГУНП про результати розгляду звернення ОСОБА_1 від 30 липня 2021 року, згідно якої в ході проведення перевірки встановлено, що жодних договорів щодо отримання позики в онлайн установах ОСОБА_1 не укладала, а також жодних кредитних коштів на її банківські рахунки не надходило та не знімалося.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що матеріали справи не містять доказів, що під час укладення спірного кредитного договору ОСОБА_1 проходила верифікацію та що остання користувалася номером телефону НОМЕР_1 .
Крім того, ТОВ «Діджи Фінанс» до матеріалів справи долучено копію договору про споживчий кредит №104144081 від 23 червня 2021 року, графік платежів, який є додатком до вказаного договору, та паспорт споживчого кредиту, де зазначено, що їх підписання здійснено клієнтом за допомогою електронного підпису.
Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено відсутність будь-яких доказів на підтвердження підписання відповідачкою вказаних документів електронним підписом (ідентифікатором) з використанням номеру телефону НОМЕР_1 .
Згідно інформації №5783/47.7.-БТ від 19 вересня 2025 року, наданої АТ «Таскомбанк» слідує, що номер телефону НОМЕР_1 був фінансовим номером телефону ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за банківською карткою № НОМЕР_2 протягом періоду з 23 червня 2021 року 20:43 год по 24 червня 2021 року 21:35 год.
Вищевказане свідчить про відсутність у матеріалах справи належних і допустимих доказів на підтвердження того юридичного факту, що відповідачка ОСОБА_1 виявила волю на укладення кредитного договору, заборгованість за яким є предметом розгляду даної справи.
Щодо факту надання кредитних коштів.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пунктів 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 
1) назву документа (форми); 
2) дату складання;
3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи;
4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 
5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20.
Як стверджує позивач, видача кредитних коштів відповідачці підтверджується платіжним дорученням №29099175 від 23 червня 2021 року, за яким ТОВ «Мілоан» перерахувало на ім`я отримувача ОСОБА_1 кредитні кошти згідно договору №104144081 в сумі 15000 грн на кредитну картку № НОМЕР_2 .
Разом з тим, відповідачка у своїх письмових поясненнях, які містяться в матеріалах справи, заперечила факт отримання коштів за кредитним договором.
Згідно відповіді №4934/47.7.-БТ від 08 серпня 2025 року слідує, що банківська платіжна картка № НОМЕР_2 ОСОБА_1 не видавалась.
Натомість згідно інформації №5783/47.7.-БТ від 19 вересня 2025 року, наданої АТ «Таскомбанк», слідує, що станом на 08 вересня 2025 року рахунок в АТ «Таскомбанк» ОСОБА_1 не відкривався, банківська платіжна картка № НОМЕР_2 не видавалась, така є віртуальною платіжною карткою, яка існує тільки в цифровій формі, без фізичного носія та оформлення в АТ «Таскомбанк» на ім`я ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ).
Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що матеріали справи не містять і доказів того, що кредитодавцем виконані умови кредитного договору та надано ОСОБА_1 кредит, оскільки платіжна картка, на яку перераховані кошти, належить іншій особі, аніж та яка зазначена у платіжному дорученні №29099175 від 23 червня 2021 року.
Отже, оцінивши докази у їх сукупності, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у позичальника заборгованості за укладеними кредитними договорами, факту виплати йому грошових коштів, зокрема первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком, що кредитний договір №104144081 від 23 червня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 не укладався, тому взаємні права і обов`язки у сторін не виникали й відповідно ОСОБА_1 не є зобов`язаною особою перед позивачем за цим кредитним договором, відтак позовні вимоги про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають.
Доводи апелянта про те, що 23 червня 2021 року відповідачці було направлено одноразовий ідентифікатор електронним повідомленням (SMS) на номер телефону НОМЕР_1 , колегія суддів відхиляє, оскільки вказане спростовується інформацією №5783/47.7.-БТ від 19 вересня 2025 року, наданою АТ «Таскомбанк», згідно якої вказаний фінансовий номер належить іншій особі. Більше того, відповідчака категорично заперечує факт укладення спірного договору та отримання кредитних коштів.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.
У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи у задоволенні, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - залишити без задоволення.
Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.
Дата складення повного тексту постанови - 09 лютого 2026 року.

Головуючий         О.З. Костів
Судді:          Б.О. Гірський
М.В. Хома