ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 159/6542/24
провадження № 51-4128 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника (відеоконференція) ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 липня 2025 року, якою був змінений вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2025 року, в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024030550001105 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ковель Волинської області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ковельський міськрайонний суд Волинської області вироком від 10 квітня 2025 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. 
На підставі ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України
Цивільний позов КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради до ОСОБА_7 суд задовольнив, стягнувши з ОСОБА_7 14 706,04 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Суд також вирішив питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, приблизно о 12:45, керуючи мотоциклом марки «Lifan», виїжджаючи з другорядної дороги від вулиці Луцької в м. Ковель Волинської області на головну дорогу вулиці Варшавської автошляху міжнародного значення М-07 сполученням «Київ-Ковель-контрольно-пропускний пункт Ягодин» в напрямку руху від м. Ковель до м. Любомль Волинської області, грубо порушив вимоги п.п. 2.3 б), 10.1, 16.11 та дорожнього знаку 2.1 Правил дорожнього руху, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, перед виїздом на головну дорогу не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу автомобілю «Volkswagen» у складі з причепом під керуванням ОСОБА_8 , що рухався головною дорогою в напрямку руху від міста Київ до міста Любомль Волинської області, внаслідок чого на смузі руху автомобіля з причепом допустив зіткнення мотоцикла з автомобілем «Volkswagen». В результаті ДТП пасажир мотоцикла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, від яких померла.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 31 липня 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнив.
Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 змінив, виключивши призначене ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. В решті вирок місцевого суду апеляційний суд залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 липня 2025 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та м`якістю призначеного покарання.
За змістом касаційної скарги прокурор не погоджується з рішенням апеляційного суду щодо призначеного ОСОБА_7 покарання в частині не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Вважає, що з урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення і його наслідків не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік є несправедливим через м`якість.
При цьому прокурор зазначає, що керування транспортними засобами не є основним джерелом доходу ОСОБА_7 , його професійна діяльність не пов`язана з керуванням автомобілями.
Прокурор також вказує, що судом апеляційної інстанції до розгляду апеляційної скарги прокурора на вирок суду першої інстанції було розглянуто апеляційну скаргу прокурора на ухвалу про виправлення описки у вироку суду першої інстанції. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 31 липня 2025 року апеляційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, а ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2025 року про виправлення описки - без змін.
У своїй ухвалі апеляційний суд фактично висловив позицію щодо справи по суті, тому, на думку прокурора, судді на підставі ч. 4 ст. 75 КПК України мали заявити самовідвід при розгляді апеляційної скарги на вирок місцевого суду.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримала подану касаційну скаргу частково, зокрема в частині необхідності скасування ухвали апеляційного суду з метою подальшого застосування до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Захисник та засуджений заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися положеннями статей 412-414 цього Кодексу.
У касаційній скарзі прокурор не оспорює висновків суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України. Також прокурор не вказує про незаконність звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання на підставі положень ст. 75 КК України
За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч. 3 ст. 419 КПК України при скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.
Перевіривши кримінальне провадження у касаційному порядку в межах доводів касаційної скарги прокурора, колегія суддів Верховного Суду вважає, що вказаних вимог закону апеляційний суд дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення й наслідки, які настали. Також суд врахував дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні шістьох неповнолітніх дітей. За відсутності обтяжуючих покарання обставин, суд визнав обставинами, які його пом`якшують, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Враховуючи викладене, суд призначив ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років й додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, дійшовши висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України. 
Також Ковельський міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 16 травня 2025 року виправив описку в резолютивній частині свого вироку, вказавши про звільнення ОСОБА_7 на підставі положень ст. 75 КК України від відбування лише основного покарання.
На вказану ухвалу прокурор подав апеляційну скаргу, у якій просив її скасувати, оскільки вважав, що суд, виправляючи описку, фактично змінив суть резолютивної частини ухваленого вироку. Волинський апеляційний суд ухвалою від 31 липня 2025 року відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора на ухвалу про виправлення описки. Вказані рішення місцевого та апеляційного судів щодо виправлення описки у касаційному порядку не оскаржені. 
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, обвинувачений та прокурор подали апеляційні скарги.
Прокурор у своїй апеляційній скарзі просив вирок суду першої інстанції скасувати і постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік й звільнити його від відбування призначеного основного покарання на підставі положень ст. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
Обвинувачений у апеляційній скарзі просив змінити вирок суду першої інстанції і призначити йому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Волинський апеляційний ухвалою від 31 липня 2025 року відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора, а апеляційну скаргу обвинуваченого задовольнив. Виключив з вироку призначене ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. В іншій частині вирок місцевого суду апеляційний суд залишив без зміни.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Перевіривши кримінальне провадження в касаційному порядку в межах доводів касаційної скарги прокурора, колегією суддів Верховного Суду не встановлено таких обставин, які б свідчили про явну несправедливість призначеного ОСОБА_7 покарання через м`якість. 
Апеляційний суд в аспекті недоцільності призначення обвинуваченому додаткового покарання виходив з того, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає можливість як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не призначати його.
Апеляційний суд врахував, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро розкаявся, внаслідок ДТП втратив дружину, на його утриманні перебуває шестеро неповнолітніх дітей, транспортний засіб використовує в роботі та для додаткових заробітків, а також з метою утримання дітей. При цьому суд послався на довідку про доходи ОСОБА_7 , з якої вбачається, що останній працює водієм (т. 1 а. с. 128).
Крім цього, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_7 фактично забезпечує життєдіяльність своєї родини, його підробіток пов`язаний з керуванням автомобілем і позбавлення права керувати транспортними засобами позбавить його дітей коштів для існування. 
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість у цьому конкретному провадженні не призначати обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з чим у цьому конкретному випадку погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Стосовно доводів касаційної скарги прокурора про те, що апеляційний суд під час розгляду апеляційної скарги на ухвалу про виправлення описки фактично висловив свою позицію щодо правильності призначення покарання, й тому при розгляді по суті апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого на вирок суду першої інстанції колегія суддів мала заявити самовідвід, Верховний Суд зазначає таке.
Зі змісту ухвали апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу про виправлення описки вбачається, що суд не вдавався до оцінки правильності висновку суду першої інстанції щодо призначення додаткового покарання. Положення кримінального процесуального закону не містять заборони апеляційному суду вирішувати декілька апеляційних скарг на різні судові рішення в одному кримінальному провадженні. 
При цьому під час розгляду апеляційної скарги на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 прокурор не заявляв відводів складу суду. Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги прокурора в цій частині не вбачаються вмотивованими.
З огляду на викладене, переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність ухвали апеляційного суду, умотивованість висновків апеляційного суду щодо правильності й справедливості призначеного покарання, у касаційній скарзі не наведено.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження та постановити законне, обґрунтоване і справедливе рішення, у матеріалах провадження під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК України, не встановлено.
Тому, керуючись положеннями статей 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення. 
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 липня 2025 року, якою був змінений вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 , залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3