ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 лютого 2026 року	справа № 380/9470/25	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-
встановив:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність Державної екологічної інспекції у Львівській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки як “одинокій матері” за 2012-2018 робочі роки, загальним терміном 70 календарних днів;
зобов`язати Державну екологічну інспекцію у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні соціальної додаткової відпустки як “одинокій матері” за 2012-2018 робочі роки, загальним терміном 70 календарних днів.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до наказу №11-к від 14.02.2025 Державної екологічної інспекції у Львівській області ОСОБА_1 звільнено з 17.02.2025 з посади головного спеціаліста сектору державного ринкового нагляду. Відповідно до зазначеного наказу, при звільненні відповідач нарахував і виплатив позивачці грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку та за невикористану додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби. Однак, при звільненні з державної служби відповідач неправомірно не нарахував і невиплатив позивачці грошову компенсацію за невикористані дні соціальної додаткової відпустки як “одинокій матері” за 2012 - 2018 робочі роки, загальним терміном 70 календарних днів.
Ухвалою суду від 15.05.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами та відповідачу запропоновано надати суду відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк, з дня отримання цієї ухвали.
Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що в особовій справі позивачки відсутня інформація про підтверджений статус “одинокій матері” у період з 2012-2018 роках та про право на додаткову соціальну відпустку у зв`язку із самостійним вихованням дитини. Позивачка не зверталася із заявами про використання чи перенесення зазначеної відпустки у період 2012–2018 роках, а також не заявляла про свій статус “одинокій матері” в розрізі щорічного графіка відпусток. Заява на надання відповідної соціальної відпустки чи її перенесення у зазначені роки не надходила від позивачки до Інспекції, у зв`язку з чим Інспекція не могла реалізувати право на додаткову соціальну відпустку та відповідну компенсацію при звільненні. Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України “Про відпустки”, відпустка має надаватись щороку. У випадку, якщо працівник не використав її з поважних причин, вона може бути перенесена, але в межах строку, передбаченого законодавством, і тільки за умови наявності відповідного клопотання або заяви працівника. Закон не передбачає автоматичного нарахування компенсації за додаткову соціальну відпустку, якщо працівник не скористався своїм правом в установленому порядку, не надав документів і не повідомив належним чином роботодавця про право на соціальну відпустку. Позивачка була зобов`язана щорічно протягом 2012-2018 років підтверджувати статус “одинокій матері”, яка самостійно без участі батька виховує дитину. Більше того, батько дитини не був позбавлений батьківських прав та зазначений у свідоцтві про народження дитини. Станом на момент звільнення Позивачки, Інспекція об`єктивно не володіла необхідною інформацією та не мала правових підстав для нарахування компенсації за невикористану соціальну відпустку.
Представником позивача подано додаткові пояснення, в яких зазначив, що право на додаткову соціальну відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька. Відтак, умовою для отримання права на додаткову соціальну відпустку є лише виховання матір`ю дитини без батька. Аналогічний висновок здійснений Верховним Судом в п.п. 53-59 постанови від 18.04.2022 у справі №320/11614/20, яка є подібною до розглядуваної справи. Отже, покликання відповідача на те, що батько дитини позивачки не був позбавлений батьківських прав не спростовують статусу позивачки як одинокої матері, який полягає в тому, що позивачка без батька дитини виховувала дитину у період з 2012 по 2018 рік. Окрім того, доводи відповідача про те, що позивачка не зверталася із проханням надати їй соціальну відпустку як одинокій матері не впливають на вирішення даної справи по суті позовних вимог, оскільки чинне законодавство України передбачає право працівника на компенсацію невикористаної додаткової відпустки у разі звільнення працівника, яке не залежить від бажання позивача скористатися і отримати таку соціальну відпустку.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Згідно записів у трудовій книжці позивача у період з 01.01.2012 по 17.02.2025 працювала в Державній екологічній інспекції у Львівській області, а саме: з 01.12.2012 по 24.05.2018 на посаді головного спеціаліста відділу екологічного та радіологічного контролю на митній території Львівської області — державного інспектора з охорони навколишнього природого середовища Львівської області Державної екологічної інспекції у Львівській області Держекоінспекції України; з 25.05.2018 по 31.08.2021 на посаді голоного спеціаліста сектору радіаційного контролю відділу інструментально-лабораторного контролю -державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області, з 01.09.2021 по 17.02.2025 на посаді головного спеціаліста сектору державного ринкового нагляду.
17.02.2025 позивач листом на ім`я начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області надала документи та просила долучити до особової справи: рішення суду, свідоцтво про народження дитини, довідку про проживання дитини з матір`ю і знаходження на її утриманні,заява батька дитини, довідка зі школи. 
Відповідно до наказу від 14.02.2025 №11-к “Про звільнення ОСОБА_1 ”, ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста сектору державного ринкового нагляду з 17.02.2025 за угодою сторін відповідно до ч.2 ст. 86 Закону України “Про державну службу”.
Згідно з вказаним наказом позивачу виплачено грошову компенсацію за 22 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.01.2022 по 31.12.2022, за 30 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.01.2023 по 31.12.2023, за 04 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.01.2025 по 17.02.2025, за 15 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби за 2021 рік, за 15 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби за 2022 рік, за 15 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби за 2023 рік.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 11.01.2001 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , батьком дитини є ОСОБА_3 .
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 08.02.2012 у справі №2-1673/11, що набрало законної сили 18.02.2012, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб, між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , укладений 25.01.1996 у Рава-Руській міській раді Жовківського району Львівської області (актовий запис №02).
Вважаючи, що при звільненні відповідачем не здійснено повний розрахунок та не виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку одинокій матері, яка виховує дитину без батька, позивач звернулась до суду з цим позовом. 
При прийнятті рішення суд виходив з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України “Про відпустки” від 15.11.1996 №504/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №504).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №504 державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.
Згідно із частиною першою статті 2 Закону №504 право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі — підприємство).
Положеннями статті 4 цього Закону встановлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16 1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18 1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.
Згідно із частиною першою статті 19 Закону №504 жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Частиною першою статті 83 КЗпП україни визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.
Суд зазначає, що термін “одинока матір” на законодавчому рівні не визначено, водночас 06 листопада 1992 року поняття “одинокої матері” було визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України №9 “Про практику розгляду судами трудових спорів”. Згідно з пунктом 9 цієї постанови одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує та утримує дитину сама.
Дане роз`яснення було зроблено у зв`язку із змінами, внесеними до законодавства про працю, станом на 1992 рік та з метою усунення недоліків при розгляді трудових спорів, що має враховуватися судами при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 36 КЗпП України зазначеної категорії жінок, звільнення яких провадиться з обов`язковим працевлаштуванням.
Разом з тим, 15 листопада 1996 року набрав чинності Закон України “Про відпустки” №504-ВР. Відповідно до пункту 5 частини тринадцятої статті 10 Закону щорічні (основна та додаткові) відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.
Також, відповідно до статей 181-183 Закону України “Про державну допомогу сім`ям з дітьми” матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Цей статус за одинокою матір`ю зберігається і у тому разі, коли вона уклала шлюб не з батьком дитини за умов, якщо діти не були усиновлені чоловіком (дружиною).
Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька.
Судом встановлено, що на підтвердження доводів про те, що позивачка є одинокою матір`ю, яка виховує дитину без батька, останньою 17.02.2025 надано відповідачу для долучення до особової справи: рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08.02.2012 по справі №2-1673/11, свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_2 від 11.01.2011, заява батька ОСОБА_3 від 11.02.2025, що останній у період з 2012 по 2015 не приймав участі у вихованні дитини, довідка Рава-Руської ЗЗСО І-ІІІ ступенів №2 від 14.02.2025 про те, що в 2012-2015 роках батько ОСОБА_2 контакту зі школою не підтримував, не відвідував батьківські збори, не спілкувався з вчителями. Листом №12-625 від 18.02.2025 відповідач повідомив ОСОБА_1 про долучення вказаних документів до особової справи. 
Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 у справі №299/2388/16-ц зазначив, що основним критерієм при визначенні статусу одинокої матері є виховання та утримання дитини без участі батька. Отже, для підтвердження права на зазначену пільгу в цьому випадку позивачем має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений у встановленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі одного з батьків у вихованні дитини.
У справі № 520/2226/19 Верховний Суд погодився із висновками суду першої та апеляційної інстанції, що надані позивачкою свідоцтво про народження та судове рішення про розірвання шлюбу не свідчать достовірно про те, що батько дитини не брав участі у вихованні дитини, а тому не можуть однозначно підтверджувати наявність у позивачки статусу одинокої матері. Відтак суди не вбачали підстав для стягнення з відповідача грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, як одинокій матері яка виховує дитину без батька, оскільки позивачка не надала беззаперечних, однозначних та достовірних доказів наявності на час звільнення статусу одинокої матері. У підсумку, рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні даного позову Верховним Судом було залишено без змін.
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують надання роботодавцю за період перебування у трудових відносинах офіційно складеного, оформленого та засвідченого в установленому порядку документа, в якому з достатньою достовірністю підтверджувалась відсутність участі батька у вихованні дитини для підтвердження права на соціальну додаткову відпустку, як одинокій матері, а також щорічного подання відповідних документів, що підтверджують її статус як одинокої матері (виховання та утримання дитини без участі батька), тобто права на отримання такої відпустки, а при звільненні права на компенсацію за її невикористання. Також відсутні докази про те, що позивачка зверталася з заявою про надання такої відпустки, та у її наданні було відмовлено. 
Крім того, заява про звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін подана 11.02.2025, а наказ про звільнення №11-к виданий 14.02.2025, відтак подані документи позивачки надійшли після прийняття наказу та долучені до особової справи. 
Як встановлено з матеріалів справи, позивачка не зверталася до відповідача на день звільненні із заявою про компенсацію невикористаних днів відпустки, а лише просила долучити до особової справи документи. 
Щодо посилань позивача про звернення із заявою від 23.04.2025 до відповідача про нарахування та виплату компенсації за невикористану соціальну відпустку як одинокій матері за період з 2012 по 2018 рік, то такі судом не беруться до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази подання або направлення такої на адресу відповідача.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. 
Керуючись ст. ст. 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд –

ухвалив: 

У задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя	Гулкевич Ірена Зіновіївна