ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/203/26 Справа № 199/3119/25 	  	Головуючий у першій інстанції: Руденко В.В. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –    Красвітної Т.П., 
суддів:     Городничої В.С., Гапонова А.В.,
за участю секретаря   Марченко С.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Руденко В.В. від 07 квітня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору дарування квартири,– 

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2025 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона, на підставі договору купівлі продажу, була власницею квартири АДРЕСА_1 . 11 листопада 2021 року було укладено договір дарування квартири, за яким вона подарувала зазначену квартиру своєму сину - ОСОБА_3 . На той час договір дарування був вимушеним та єдиним кроком для вирішення складної життєвої ситуації. А саме, відповідач у 2021 році мав поїхати на постійне місце проживання до свого батька до Ізраїлю. При підготовці до від`їзду з`ясувалось, що виїзд за кордон заборонено виконавчою службою, оскільки була наявність боргу по сплаті аліментів на дитину. Ними було прийнято рішення та продано квартиру, яка належала відповідачу. Борги по аліментам сплачено. Для виїзду за кордон державний виконавець зазначив, що у відповідача, в якості гарантії, що він продовжить сплачувати аліменти, повинно бути якесь майно. Оскільки квартиру відповідача було продано, позивачкою прийнято рішення подарувати йому свою квартиру. Дозвіл на виїзд за кордон відповідач отримав, але нікуди не полетів. Потім у 2022 році почалась війна і кордони закрили. На теперішній час відповідач проживає разом із позивачем у подарованій йому квартирі.  ОСОБА_3 вживає алкогольні напої, не сплачує за квартиру, вчиняє по відношенню до позивачки домашнє насилля. ЇЇ рішення подарувати квартиру відповідачу, було продиктовано виключно материнською любов`ю, та для найкращого майбутнього сина. Він не працював, вів розгульний спосіб життя, відтак перспектива від`їзду до Ізраїлю надала б йому можливість влаштуватися на роботу, знаходитись під контролем батька та налагодити своє життя. Якби не обставини, квартиру відповідачу вона б не дарувала, оскільки він є її сином і ця квартира перейшла б до нього у спадщину. Позивач зазначає, що наразі опинилася в критичній ситуації, оскільки через дії обдарованого вона зазнає домашнього насилля та може опинитись на вулиці. Як підстави розірвання договору дарування, позивач зазначає, те, що відповідач неодноразово чинив по відношенню до неї домашнє насильство, а саме висловлювався нецензурною лайкою на її адресу, погрожував фізичною розправою, штовхав, через що, завдав шкоду психологічному та фізичному здоров`ю. Також є вірогідність, що під час вживання алкогольних напоїв відповідач може прийти до думки продати третім особам подаровану йому квартиру, а на отримані кошти придбати кімнату у гуртожитку і продовжувати жити в своє задоволення. Також наголошує на недбале ставлення відповідача, що виражається в боргах, які утворилися внаслідок несплати по обов`язковим комунальним платежам за квартиру. Тому позивачка просила розірвати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладено між  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 11 листопада 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Яковлевою І.М. за реєстровим №2552. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 11 листопада 2021 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Яковлевою І.М. та зареєстрований у реєстрі за №2552 (а.с. 8). 
Право власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.11.2021 (номер запису 44979453 (а.с. 9). 
Також установлено, що місце проживання позивачки з 05.11.2013 зареєстроване за адресою по АДРЕСА_2 , що підтверджується копією її паспорту серії НОМЕР_1 від 04.03.1997 (а.с. 5-6). 
Згідно копії витягу з Реєстру територіальної громади від 30.03.2023, місце проживання відповідача з 19.01.2022 по 30.03.2023 було зареєстроване за вказаною вище адресою (а.с. 7). 
Частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
Відповідно до статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.
Договір дарування не може бути розірваний в односторонньому порядку, за деякими виключеннями, зокрема, передбаченими статтею 724 ЦК України та, якщо договір дарування виконується у момент його укладання.
Договір дарування зумовлюється особистими відносинами дарувальника і обдаровуваного та укладається з добрим ставленням до обдаровуваного, а тому містить особливі правила його розірвання, що не застосовуються до інших договорів. Загальною підставою для такого розірвання правочину є злісна невдячність обдаровуваного. Це обумовлено також і тим, що законом не може бути передбачено морального обов`язку для обдарованого, спрямованого на вдячність та повагу до дарувальника.
Проте законом встановлені певні правові підстави розірвання договору дарування - у випадку вчинення обдаровуваним протиправних та аморальних дій відносно особи дарувальника. 
Правова характеристика умисного злочину надається статтею 24 КК України (злочин вважається умисно вчиненим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (прямий умисел), або хоча і не бажала, але свідомо припускала їх настання (непрямий умисел).
Злочин сам по собі є аморальним явищем. Тому вчинення злочину має тягнути настання цивільно-правових наслідків. Такими наслідками закон визначає розірвання договору дарування, предметом якого є нерухоме майно.
У таких випадках дарувальник вправі вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка або відшкодування його вартості. Законом чітко сформульовані умови (підстави) виникнення такого права у дарувальника, причому незалежно від того, чи був договір дарування укладений з обов`язком передати дарунок у майбутньому, чи дарунок вже був переданий дарувальником та прийнятий обдаровуваним. 
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 19 травня 2020 року у справі №523/9855/17. 
Позивачкою на підтвердження фактів вчинення відповідачем ОСОБА_3 відносно неї психічного чи фізичного насилля надано копії постанов Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2024 року у справі №199/9896/24 та від 23.12.2024 року у справі №199/10716/24, однак провадження по даним адміністративним справам закриті, винним ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП не визнано. 
Більше того, відповідно до положень частини першої статті 727 ЦК України, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. 
Тимчасові заборонні приписи стосовно ОСОБА_3 від 03.11.2024 року, 09.11.2024 року, 10.11.2024 року не свідчать про вчинення відповідачем саме злочину проти життя та здоров`я позивачки. Належних та допустимих доказів на підтвердження умисного вчинення обдарованим ОСОБА_3 злочину проти життя та здоров`я ОСОБА_1 суду не надано та матеріали справи не містять. Вироку суду, що набрав законної сили, згідно з яким відповідача було б визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення відносно позивача - не представлено; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено. 
Також позивачка не надала доказів щодо наявності підстав безповоротної втрати дарунка і що квартира має для неї велику немайнову цінність. 
Право власності на майно передбачає право володіння, користування та розпорядження ним. 
Бажання обдаровуваного, який набув право власності на підставі договору дарування, розпорядитись своїм майном не є підставою для розірвання договору дарування відповідно до частини другої статті 727 ЦК України. 
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 25.04.2018 у справі №361/8035/14-ц. 
Посилання у позовній заяві на ч. 3 ст. 727 ЦК України, а саме на те, що спірна квартира становить культурну цінність і може бути знищена чи істотно пошкоджена, є недоведеними. 
Відповідно до п. 6 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. 
За змістом пункту 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. 
Таким чином, виходячи з вищезазначених норм законодавства, тягар сплати житлово-комунальних послуг лежить як на відповідачі, так і на позивачці, яка зареєстрована та проживає у спірній квартирі, користується житлово-комунальними послугами. 
Щодо посилання в апеляційній скарзі на визнання позову відповідачем, колегія зазначає наступне. 
Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 
Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. 
Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 09 вересня 2020 року у справі №572/2515/15-ц, від 15 червня 2020 року у справі №588/1311/17. 
Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні. 
За обставинами цієї справи позивач ОСОБА_1 усвідомлено укладала договір дарування та розуміла наслідки укладення договору. 
Ведення відповідачем аморального способу життя також не може свідчити про наявність підстав для розірвання договору дарування квартири. 
Подальше виникнення суперечностей та конфліктів щодо умов використання майна, що було предметом договору дарування, не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним (постанова Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі №713/883/19). 
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  – залишити без задоволення. 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 
Повний текст постанови складено 02 лютого 2026 року. 

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича 

А.В. Гапонов