ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2025 року 
м. Київ
cправа №  911/1291/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратової І. Д. - головуючої, суддів: Вронської Г. О., Губенко Н. М., 
за участю секретаря судового засідання - Гнідобор А. В.,
за участю представників:
позивача - ОСОБА_1 (особисто),
відповідача - Гудінова І. Л. (директор),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2025
(суддя - Бабкіна В. М.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025
(головуюча - Руденко М. А., судді: Пономаренко Є. Ю., Барсук М. А.)
у справі за позовом ОСОБА_1 
до Садівничого товариства "Заліське"
про визнання недійсними рішень правління та загальних зборів.
Короткий зміст позовних вимог 
1.           ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Садівничого товариства "Заліське" (далі - Товариство) про визнання недійсними рішення правління від 11.07.2007 і рішення загальних зборів членів від 28.07.2007.
2.          На обґрунтування позовних вимог послався на те, що 28.07.2007 проведені загальні збори членів Товариства, але без установлення дійсної кількості членів Товариства та кворуму, а 11.07.2007 проведено засідання правління Товариства за головуванням ОСОБА_2 , яку рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 31.07.2007 у справі № 2-2472/07 позбавлено повноважень голови правління. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
3.           ОСОБА_1 як власник двох земельних ділянок є членом Товариства, яке засноване 13.10.1992 і за організаційно-правовою формою є обслуговуючим кооперативом з кількістю членів 600 фізичних осіб.
4.           11.07.2007 відбулося засідання правління Товариства із присутніми головою правління ОСОБА_2 і членами правління ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . 
5.          На порядок денний виносилися такі питання: 1. Інформація про роботу комісії по прийому-передачі; 2. Затвердження проєкту статуту товариства у новій редакції; 3. Затвердження порядку денного загальних зборів членів товариства і дати їх проведення; 4. Затвердження форми доручення.
6.          Прийняли такі рішення: 1. Надати запропонований проєкт статуту Товариства в новій редакції загальним зборам для ознайомлення та внесення пропозицій; 2. Доручити голові правління ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернутися до відповідних служб з запитаннями про з`ясування обставин навколо озера і доповісти на зборах; 3. Виключити з членів товариства ОСОБА_10 на АДРЕСА_1 , площа 0,06 га, ОСОБА_11 на АДРЕСА_2 , площа 0,06 га; Прийняти у члени Товариства і надати у користування ОСОБА_12 земельну ділянку на АДРЕСА_3 , площею 0,12 га; 4. Призначити загальні збори членів товариства на 27.07.2007 з таким порядком денним: 1). Прийняти статут Товариства у новій редакції; 2). Про захист прав членів Товариства на озерах; 3). Про хід робіт по газопостачанню; 4). Про введення перепусток для членів Товариства; 5). Різне; 5. Затвердити форму доручення; 6. Призначити чотирьох реєстраторів членів Товариства на загальних зборах: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,  
ОСОБА_16            28.07.2007 відбулися загальні збори членів Товариства із присутніми 327 особами, серед яких за дорученням - 32 особи. 
8.          Правління Товариства пропонувало загальним зборам такий порядок денний: 1. Прийняття статуту Товариства у новій редакції; 2. Про захист прав членів Товариства на озеро; 3. Про хід робіт по газопостачанню; 5. Pізне. 
9.          Затверджений був такий порядок денний: 1. Прийняття статуту Товариства у новій редакції; 2. Про захист прав членів Товариства на озеро; 3. Про хід робіт по газопостачанню; 4. Про введення перепусток для членів товариства; 5. Pізне; 6. Підтвердити або скасувати рішення зборів уповноважених від 07.10.2006.
10.          Загальні збори прийняли такі рішення: 1. Прийняти проєкт статуту Товариства у новій редакції за основу і затвердити його на наступних зборах через місяць; 2. Не зачиняти ворота зі сторони с. Богданівка; 3. Вирішити питання про проведення електричної мережі на вул. Мала Лісова; 4. Затвердити рішення зборів уповноважених від 07.10.2006; 5. Обрати головою правління ОСОБА_2 ; 6. Обрати членів правління ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 ; 7. Обрати ревізійну комісію у складі: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ; 8. Затвердити форму доручення.
11.          На переконання ОСОБА_1 , оспорювані рішення є незаконними, оскільки станом з 07.10.2006 та на 28.07.2007 у Товаристві був відсутнім облік членів, відсутні заяви про вступ до Товариства, рішення правління про приймання у члени, інформація про видачу членських книжок, облік видачі членських книжок. 11.07.2007 правління Товариства не вирішувало питання про особу та повноваження такої особи, яка має право посвідчувати (затверджувати) доручення на передачу права голосування іншому члену Товариства, не приймало рішення про включення до порядку денного загальних зборів, що мали відбутися 27.07.2007, питання затвердження форми доручення і про проведення загальних зборів 28.07.2007. 28.07.2007 перед проведенням та під час проведення загальних зборів членів Товариства не проведено реєстрації осіб, які взяли участь у зборах. Загальні збори не обговорювали питання про затвердження форми доручень, не відбувалося голосування по цьому питанню, не приймали рішення про особу та повноваження такої особи, яка має право посвідчувати (затверджувати) доручення на передачу права голосування іншому члену Товариства.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
12.           03.04.2025 Господарський суд Київської області ухвалив рішення, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025, про відмову у позові.
13.          Мотивували недоведенням ОСОБА_1 порушення його корпоративних прав і настання для нього негативних наслідків оспорюваними рішеннями. Адже 11.07.2007 засідання членів правління Товариства проведено уповноваженими особами та відповідно до норм чинного на момент проведення законодавства. У протоколі мала місце описка у визначеній даті проведення загальних зборів Товариства 27.07.2007, які фактично відбулися 28.07.2007. Спростували посилання ОСОБА_1 про те, що на момент проведення засідання правління 11.07.2007 і загальних зборів 28.07.2007 були припинені повноваження голови правління Товариства рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 31.07.2007 у справі № 2-2472/07 на тій підставі, що це судове рішення прийняте після проведення засідань правління і загальних зборів.
14.          Виснували про повноважність загальних зборів, проведених 28.07.2007, на яких були присутні 327 осіб, з яких 32 за дорученнями, із загальної кількості членів Товариства 600 осіб, що установлено судами у справі № 911/2269/20. Крім того зауважили на тому, що довіреність на участь у таких зборах згідно із чинним на момент їх проведення законодавством не мала бути обов`язково засвідчена нотаріально.
15.          Водночас зауважили на наявності порушень у рішенні загальних зборів членів від 28.07.2007, відображеного у пункті 8 протоколу, щодо затвердження форми доручення, оскільки це питання не включалося до порядку денного та не обговорювалося зборами при розгляді питання "різне", що є підставою для визнання такого рішення недійсним. Натомість з урахуванням заявленої Товариством позовної давності відмовив також у цій частині позову.
16.          Визнали безпідставними аргументи позивача порушення судом першої інстанції, який відмовив у задоволенні його клопотання про зобов`язання відповідача надати докази, позаяк всупереч приписам статей 80, 81 ГПК України він не обґрунтував, яких заходів вжив для отримання їх самостійно і неможливості їх отримання.
17.          До того ж, ураховуючи, що позивач посилався на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певних подій, які мали/чи не мали місце у 2007 році, з огляду на надані відповідачем пояснення щодо відсутності у розпорядженні Товариства документів того періоду, що не збереглися протягом 17 років, виснували про відсутність підстав для зобов`язання відповідача надати докази, яких уже немає у розпорядженні останнього,  відмовили позивачеві у задоволені його клопотання.
18.          Північний апеляційний господарський суд відмовив позивачеві у задоволенні його клопотання про відвід колегії суддів, про що 16.09.2025 постановив ухвалу.
Короткий зміст доводів та вимог касаційної скарги
19.           ОСОБА_1 у касаційній скарзі просить скасувати ці судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставами касаційного оскарження судових рішень визначив пункти 1, 3 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
20.          На переконання скаржника, суди неправильно застосували норми статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27.10.2021 у справі № 914/1049/19, Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-658цс1.
21.           ОСОБА_1 просить сформувати висновок щодо питання застосування у подібних правовідносинах таких норм права:
-          статті 261 цього ж Кодексу щодо визначення початку спливу позовної давності стосовно рішень загальних зборів, які не вичерпали свою дію у момент їх прийняття та діють у невизначений на майбутнє час; 
-          статті 236 ЦК України стосовно визначення моменту недійсності рішень загальних зборів для визначення моменту, коли були припинені повноваження голови правління Товариства, зокрема, чи був він повноважним на момент проведення 11.07.2007 зборів членів правління Товариства у контексті рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31.07.2007 у справі № 2-2472/07; 
-          частини п`ятої статті 245 ЦК України до правовідносин, коли ця норма (пункт) ще не була прийнята і її не існувало, з метою визначення, яка особа мала право посвідчувати довіреності для участі у загальних зборах і, чи могло бути таке посвідчення прирівняним до нотаріального.
22.          На обґрунтування пункту 2 частини першої статті 310 ГПК України послався на те, що у суді апеляційної інстанції брали участь судді, яким заявлявся відвід, тож порушено частину другу статті 74 цього ж Кодексу. Крім того суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про зобов`язання відповідача надати докази вчинення дій або про наявність події, які мали/чи не мали місце у 2007 році (пункт 3 частини третьої статті 310 цього ж Кодексу).
23.           ОСОБА_1 також звернувся з клопотаннями про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на існування виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Обґрунтував тим, що наразі немає висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, на підставі яких можна визнавати рішення загальних зборів товариств недійсними, просить виснувати, яку норму права зазначати у позові. Стверджує також про необхідність вирішення Великою Палатою Верховного Суду проблеми у питаннях застосування статей 245, 261 ЦК України у таких спорах.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
24.          Товариство у відзиві на касаційну скаргу просить залишити без змін оскаржувані судові рішення, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення, оскільки скаржник не обґрунтував визначені ним підстави касаційного оскарження, навів постанови у справах з неподібними правовідносинами і не мотивував необхідності надання судом касаційної інстанції висновків щодо питань застосування визначених ним норм права.
Позиція Верховного Суду
25.          Слід звернути увагу скаржника на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підставу, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження покладається на нього.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України
Стосовно статті 261 ЦК України
26.          Як зазначено раніше, за висновками судів проведені 28.07.2007 загальні збори були повноважними, позаяк із загальної кількості членів Товариства 600 осіб на них були присутні особисто та за дорученнями 327 осіб (з них 32 за дорученням). Цей факт позивач не оспорив. 
27.          Скаржник стверджував, що на порядок денний загальних зборів 28.07.2007 не виносилося питання про затвердження форми доручення. Оскільки ці аргументи скаржника підтвердилися, то суди виснували про незаконність рішення загальних зборів від 28.07.2007, прийнятого по питанню 8 "затвердження форми доручення", але відмовили позивачеві у позові у цій частині за наслідком спливу позовної давності, перебіг якої почався від дати прийняття цього рішення. Додатково зауважили на тому, що позивач міг бути обізнаний з оспорюваними ним рішеннями, починаючи з дати їх прийняття. До того ж був обізнаний про ухвалення цього рішення загальних зборів стосовно затвердження форми доручень, адже звертався до суду у 2016 році в іншій справі №   361/552/19, оскаржуючи рішення загальних зборів членів Товариства від 20.08.2016, за які голосували особи на підставі довіреностей у формі, затвердженій загальними зборами Товариства раніше. 
28.          Скаржник у касаційній скарзі просить суд касаційної інстанції надати висновок у питанні застосування статті 261 ЦК України стосовно визначення початку спливу позовної давності щодо рішень загальних зборів, які не вичерпали свою дію у момент їх прийняття та діють у невизначений на майбутнє час. 
29.          Стаття 261 ЦК України має назву "Початок перебігу позовної давності", розміщена у книзі першій ("Загальні положення"), розділ V "Строки та терміни. Позовна давність", глава 19 "Позовна давність". Вона встановлює загальне правило, а саме: перебіг позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або мала дізнатися про порушення свого права чи особи, яка його порушила. 
30.          Оскільки це правило законодавець установив для всіх спорів, які підпадають під дію цієї норми права, то колегія суддів не вбачає підстав для формування висновку у питанні застосування статті 261 ЦК України саме в аспекті, про який зазначає скаржник, позаяк ця норма не застосовується інакше у спорах, у яких оспорюються рішення загальних зборів, незалежно від того, чи вичерпали вони свою дію у момент їх прийняття, чи мають тривалий строк дії. Тож скаржник не навів аргументів стосовно неправильного застосування судами статті 261 ЦК України, адже, як установили суди, скаржник був обізнаний про це рішення загальних зборів, у яких брав участь, з дати його прийняття, з якої почалася позовна давність.
Щодо статті 236 ЦК України
31.          Як зазначено раніше, суди спростували посилання ОСОБА_1 про те, що на момент проведення засідання правління 11.07.2007 і загальних зборів 28.07.2007 були припинені повноваження голови правління Товариства рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 31.07.2007 у справі № 2-2472/07 на тій підставі, що це судове рішення прийняте після проведення засідань правління і загальних зборів.
32.          Не погоджуючись із таким висновком судів скаржник у касаційній скарзі наполягає на необхідності надання висновку у питанні необхідності застосування або не застосування статті 236 ЦК України, яка унормовує момент недійсності нікчемного правочину, для визначення моменту, коли були припинені повноваження голови правління Товариства, зокрема, для з`ясування питання, чи був він повноважним на момент проведення 11.07.2007 зборів членів правління Товариства. 
33.          Наполягаючи на необхідності формування Верховним Судом висновку у питанні застосування статті 236 ЦК України в аспекті твердження скаржника про необхідність з`ясування: "повноважень керівних органів "Садівничого Товариства" між датою їх обрання та визнання такого обрання недійсним", ОСОБА_1 помилково ототожнює наслідки, за якими рішення загальних зборів про обрання особи головою правління визнаються недійсними, з наслідками, за якими рішення загальних зборів про обрання головою правління скасовується у судовому порядку. 31.07.2007 Броварський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення у справі № 2-2472/07 про скасування рішення зборів уповноважених від 07.10.2006 про обрання голови правління. 
34.          Визнання недійсним рішення загальних зборів означає, що воно не створює правових наслідків з моменту прийняття (як ніби його не було), тоді як скасування рішення впливає лише на майбутнє, втрачаючи чинність з дати скасування; наслідком недійсності є необхідність відновлення становища, що існувало до прийняття такого рішення, якщо це можливо (наприклад, повернення учасника до складу ТОВ), тоді як скасування захищає права на майбутнє, але не скасовує наслідків, що вже виникли до моменту скасування (залежно від обставин справи та добросовісності нових осіб). Тож скасування рішення загальних зборів означає, що воно перестає діяти з моменту, коли було ухвалено рішення про його скасування судом.
35.          Тож колегія суддів не вбачає підстав для формування висновку у питанні застосування статті 236 ЦК України, розміщеній у параграфі 2 "Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону" глави 16 "Правочини" розділу IV "Правочини. Представництво", в аспекті доводів скаржника, оскільки, як установили суди, 31.07.2007 Броварський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення у справі № 2-2472/07 про скасування рішення зборів про обрання голови правління, тоді як збори членів правління Товариства у цій справі, які оскаржує скаржник, проводилися 11.07.2007. Тож очевидно, що на момент проведення зборів членів правління Товариства 11.07.2007 не існувало цього судового рішення. 
Стосовно статті 245 ЦК України
36.          Стосовно доводів скаржника про неналежність, як доказу уповноваження учасників товариства на участь у загальних зборах, доручень на участь у загальних зборах Товариства, які не були посвідченні нотаріально, колегія суддів зазначає таке. 
37.          Як установили суди, 11.07.2007 на засіданні членів правління Товариства вони прийняли рішення про затвердження форми доручення, зокрема, для участі у загальних зборах Товариства. Суди виснували про відсутність підстав для визнання недійсними рішень правління Товариства, оформлених протоколом від 11.07.2007 № 2, про затвердження форми доручення. Згодом 28.07.2007 на загальних зборах взяли участь присутні члени Товариства у кількості 327 осіб, з яких 32 за дорученнями.
38.          Скаржник не згоден із висновками судів про те, що за законодавством, чинним на момент прийняття спірних рішень, не вимагалося нотаріального посвідчення довіреності осіб на участь у таких зборах, позаяк вона мала бути вчинена лише у письмовій формі. Тому він просить сформувати висновок у питанні застосування частини п`ятої статті 245 ЦК України до правовідносин, коли ця норма (пункт) ще не була прийнята і її не існувало.
39.          Частиною першою статті 245 ЦК України у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень зборів, передбачалося, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
40.          На момент прийняття спірних рішень у статті 245 ЦК України не існувало частини п`ятої. Наразі вона передбачає, що довіреність на право участі та голосування на загальних зборах, видана фізичною особою, посвідчується у порядку, визначеному законодавством.
41.          Велика Палата Верховного Суду у пункті 8.57 постанови від 01.02.2022 у справі №   910/5179/20 виснувала про те, що довіреність на участь у загальних зборах має вчинятися у письмовій формі і обов`язкового нотаріального її посвідчення законом не передбачено.
42.          Частини третя-четверта статті 245 ЦК України у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень зборів, визначали перелік довіреностей, які, хоч і не є нотаріально посвідченими, але згідно із законом прирівнюються до них. 
43.          На довіреність на право участі та голосування на загальних зборах не поширюється норма частини третьої статті 245 ЦК України щодо довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами. Верховний Суд у постанові від 12.07.2023 у справі №   906/907/21 звернув увагу на те, що чинне законодавство не містить визначення терміну "управління корпоративними правами". Законодавець, вживаючи термін "управління корпоративними правами", зазвичай має на увазі управління корпоративними правами (акціями, часткою, паєм) як єдиним об`єктом, а не реалізацію представником лише окремих прав учасника юридичної особи. Саме у такому значенні термін "управління корпоративними правами" вживається у чинному законодавстві, зокрема у статті 36 Закону України "Про запобігання корупції", Законі "Про управління об`єктами державної власності". Таким чином, поняття "управління корпоративними правами" відрізняється від повноважень представника реалізовувати окремі права члена кооперативу, визначені довіреністю для виконання основного доручення (участь і голосування на зборах).
44.          Тож оскільки рішення зборів членів Товариства оформлюються протоколом, який вчиняється в письмовій формі, то довіреність на участь у таких зборах має вчинятися в письмовій формі. 
45.          Висновки судів попередніх інстанцій про відсутність необхідності у нотаріальному посвідченні довіреностей осіб, що представляли інтереси членів Товариства на зборах, на яких прийняті оспорювані у цій справі рішення, повністю узгоджуються з законодавством, чинним на момент їх прийняття, і підстав для формування висновку у питанні застосування статті 245 ЦК України колегія суддів не вбачає.
46.          Тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень із наведених скаржником обґрунтувань відсутні.
Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України
47.          Касаційне провадження у цій справі також відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
48.          Відповідно до положень цього пункту касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
49.          Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.03.2024 у справі № 191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 09.07.2024 у справі №   127/22428/21, постановах Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №   753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №   585/2836/16-ц, "висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або низки норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору".
50.          При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
51.          При цьому підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
52.          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 визначила критерії подібності правовідносин.
53.          Досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду, кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.
54.          За доводами скаржника, суди неправильно застосували норми статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27.10.2021 у справі № 914/1049/19, Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-658цс1.
55.          Утім колегія суддів не погоджується з цими доводами скаржника з огляду на таке.
56.          У справі № 914/1049/19 Фізична особа - підприємець Ящук Олексій Олександрович у позові просив визнати протиправним і скасувати рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Ради про погодження меж земельних ділянок, адже їх надання іншим особам відповідно до погоджених оскаржуваним рішенням меж і без розробки детального плану території призведе до неможливості доїзду (проходу) до земельних ділянок, які перебувають у користуванні позивача. Верховний Суд скасував судові рішення судів попередніх інстанцій і направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції на тій підставі, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили обставини щодо наявності чи відсутності розташування на земельній ділянці, межі якої погоджені спірним рішенням, певних будівель чи споруд, належних відповідачу-2, тож у судів не було достатніх підстав для висновку про неможливість погодження таких меж без детального плану території. Звідси суд касаційної інстанції визнав передчасними висновки судів про незаконність спірного рішення та порушення ним прав позивача, оскільки вони не ґрунтуються на врахуванні висновків Верховного Суду та належному встановленні обставин щодо дійсних прав позивача на відповідну земельну ділянку на момент ухвалення спірного рішення, на захист яких поданий позов, а також правильному застосуванні положень законодавства, що регулює спірні правовідносини (зокрема статей 19, 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"). 
57.          Питання правильного чи неправильного застосування норм статті 261 ЦК України, про яку стверджує скаржник, у справі № 914/1049/19 не вирішувалося і питання позовної давності не мало місце. 
58.          У справі № 910/11027/18 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, що діяв як ліквідатор Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укоопспілка" звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з фізичних осіб шкоди. Послався на те, що впродовж 2014 року колишнім керівництвом банку прийнято рішення про придбання завідомо збиткових нічим не забезпечених облігацій двох підприємств (Товариств з обмеженою відповідальністю), які мали ознаки фіктивних та пов`язані з керівництвом і власниками банку. Фонд вважав, що це було не просто ризикованим, а направленим на виведення з банку коштів, керівні органи банку ухвалювали рішення, які суперечили інтересам банку та його кредиторів, були неадекватними існуючому кредитному ризику та завідомо збитковими, що суперечило завданням і функціям ради банку, правління та кредитного комітету. Такі операції стали причиною недостатності майна банку для розрахунків з кредиторами, банк було визнано неплатоспроможним. Оскільки для покриття вимог всіх кредиторів не вистачило заявленої Фондом суми, то він просив стягнути її солідарно з відповідачів як відшкодування шкоди, завданої кредиторам банку. 
59.          Велика Палата Верховного Суду вирішувала виключну правову проблему у питання щодо визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду про стягнення шкоди у порядку частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а саме: з моменту виявлення операції та осіб, що заподіяли шкоду, і встановлення її розміру чи з моменту завершення ліквідаційної процедури банку та складання ліквідаційного балансу. Виснувала, що у таких випадках перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження останнього з двох зазначених вище документів.
60.          При цьому Велика Палата Верховного Суду виснувала, що за загальним правилом, встановленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Звернула увагу на те, що якщо особі завдано шкоди, то вона може вважатися такою, що довідалася або могла довідатися про порушення свого права не з того дня, коли їй стало відомо про вчинення дій, якими може бути завдано шкоди, а з дня, коли вона має змогу оцінити розмір такої шкоди.
61.          Тож у справі № 910/11027/18 Велика Палата Верховного Суду формувала висновки у питанні застосування статті 261 ЦК України в аспекті відшкодування особі шкоди, що не є подібним зі справою, що розглядається, у якій оскаржуються рішення правління і загальних зборів Товариства.
62.          У справі № 6-658цс1 фізична особа просила визнати незаконними та скасувати рішення ради, а також визнати недійними та скасувати державні акти, видані на підставі оскаржуваних рішень, і договір купівлі-продажу; усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення частини двоповерхового будинку, відступивши від межі його земельної ділянки, а також усунути перешкоди в користуванні спірною земельною ділянкою шляхом знесення частини незавершеного будівництвом об`єкта нерухомого майна - будівлі та тимчасової нежилої споруди, зобов`язавши іншу особу знести частину незавершеного будівництвом об`єкта нерухомого майна та відступити від межі його земельної ділянки. Посилався на те, що відповідно до договору купівлі-продажу між ним й іншою особою, він став власником земельної ділянки, право власності на яку зареєстровано в установленому законом порядку, виданий державний акт на право приватної власності на землю з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, який зареєстровано у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю. Водночас, звернувшись до відповідних органів щодо присвоєння земельній ділянці кадастрового номера, позивач дізнався, що належна йому земельна ділянка без його відома була поділена на частини, кожній частині були присвоєні кадастрові номери та передані у власність іншим особам. На одній із частин земельної ділянки було розпочато будівництво.
63.          Питання правильного чи неправильного застосування норм статті 261 ЦК України, про яку стверджує скаржник, у справі № 6-658цс1 не вирішувалося і питання позовної давності не мало місце. 
64.          Проаналізувавши зміст наведених скаржником доводів та постанов Верховного Суду за критеріями подібності, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, з огляду на відмінність предмета спору, фактичних обставин справ, доказової бази і доводів сторін, правового регулювання, колегія суддів дійшла висновку про неподібність цих справ за наведеними правовими ознаками зі справою, що переглядається, і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду не є релевантними до обставин цієї справи. 
65.          Отже, наведена ОСОБА_1 підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, а тому колегія суддів вважає за необхідне закрити касаційне провадження у цій справі, відкрите з цієї підстави касаційного оскарження.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України
66.          На переконання скаржника, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про зобов`язання відповідача надати докази вчинення дій або про наявність події, які мали/чи не мали місце у 2007 році. Тому він обґрунтував підставу касаційного оскарження пунктом 3 частини третьої статті 310 ГПК України.
67.          Так, скаржник звертався до суду першої інстанції з клопотанням про витребування доказів, перелік яких визначав у поданому клопотанні, яке обґрунтовував тим, що не має ані фізичної, ані юридичної можливості самостійно їх отримати та подати до суду. Суд відмовив у його задоволенні, адже позивач не обґрунтував належним чином, чому ці доказі у нього відсутні і з яких підстав він не міг їх надати самостійно. До того ж усупереч приписам статей 80, 81 ГПК України заявник не зазначив, яких ужив заходів для їх отримання та не надав доказів неможливості самостійного їх отримання. Тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, обґрунтовано відмовив у задоволені цього клопотання позивача про витребування доказів.
68.          Крім того позивач звертався до суду першої інстанції з клопотанням про зобов`язання відповідача у порядку частини другої статті 74 ГПК України надати докази вчинення дій або про наявність події, перелік яких містився у цьому клопотанні.
69.          Суд першої інстанції, мотиви якого у цій частині перевірив апеляційний господарський суд, також відмовив позивачеві у задоволенні цього клопотання, позаяк він послався на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певних подій, які мали/чи не мали місце у 2007 році. Проте суд з`ясував, що у розпорядженні Товариства були вже відсутні документи періоду 2007 року, позаяк протягом 17 років вони не збереглися.
70.          Тож колегія суддів не погоджується зі скаржником про наявність порушень процесуального права у частині вирішення місцевим господарським судом названих вище клопотань.
71.          Щодо визначеної скаржником підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України у частині обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 310 ГПК України, стосовно того, що у суді апеляційної інстанції брали участь судді, яким заявлявся відвід. 
72.          Розглянувши ці доводи скаржника, колегія суддів установила таке.
73.           02.07.2025 Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Руденко   М. А. - головуючого, суддів: Пономаренка Є. Ю., Барсук М. А. постановив ухвалу про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення господарського суду Київської області від 03.04.2025 у цій справі, яку призначив до розгляду на 16.09.2025.
74.           16.09.2025 ОСОБА_1 заявив відвід колегії суддів Північного апеляційного господарського суду, оскільки ця колегія суддів не повернула без розгляду відповідачу відзив на апеляційну скаргу.
75.           16.09.2025 Північний апеляційний господарський суд постановив ухвалу про відмову ОСОБА_1 у задоволенні названого вище відводу колегії суддів.
76.          Так, стаття 35 ГПК України обумовлює випадки, за яких суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу). Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 36 цього ж Кодексу.
77.          Утім визначена заявником підстава відводу суддів від розгляду цієї справи не обумовлена жодним із перелічених у цих статтях підстав, що зумовило відмову ОСОБА_1 у задоволенні його заяви.
78.          Тож апеляційний перегляд судового рішення місцевого господарського суду здійснювався колегією суддів, у задоволенні відводу якій обґрунтовано відмовлено. Звідси підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини першої статті 310 ГПК України, не підтвердилася. 
79.          Відповідно касаційна скарга у частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, підлягає залишенню без задоволення.
Щодо клопотання позивача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
80.          Стосовно заявлених скаржником клопотань про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів зазначає таке.
81.          Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
82.          Згідно з частиною першою статті 303 цього ж Кодексу питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.
83.          Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що при передачі на її розгляд справ як таких, що містять виключну правову проблему, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) або неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, в тому числі внаслідок неоднакової судової практики.
84.          Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права (ухвали Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2019 у справі №   757/21639/15-ц, від 28.10.2020 у справі №   906/677/19).
85.          Утім заявник не навів обґрунтованих доводів, які би підтверджували існування правової проблеми у цій справі саме у правозастосуванні норм права та відсутності сталої судової практики у відповідних питаннях, наявність виключної правової проблеми з врахуванням кількісного та якісного показників. Тож колегія суддів не вбачає підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
86.          Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
87.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 цього ж Кодексу суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
88.          Згідно з вимогами статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
89.          З огляду на викладене касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК, підлягає закриттю, а у частинах підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої цієї ж статті, - залишенню без задоволення із залишенням без змін оскаржуваних судових рішень.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. У задоволенні клопотань ОСОБА_1 про передачу справи №   911/1291/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
2. Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 у справі № 911/1291/24 з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
3. В іншій частині касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                І. Кондратова

Судді                                                                                           Г. Вронська

                                                                                                    Н. Губенко