ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року 
м. Київ

Справа №  917/462/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Власова Ю. Л. - головуючого, Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Бутенка А. О., 

представників учасників справи:
позивача - Козела М. В., Непомнящего Я. В.,
відповідача - Машкова К. Є.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроойлтрейд"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 21 серпня 2025 року (у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюхіна Н. О., судді: Лакіза В. В., Слободін М. М.)

у справі № 917/462/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроойлтрейд"

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес" 

про стягнення 2 989 613,56 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1.          У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроойлтрейд" (далі - ТОВ "Агроойлтрейд", позивач, скаржник) звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес" (далі - СТОВ "Прогрес", відповідач), у якій просило стягнути з СТОВ "Прогрес" на користь ТОВ "Агроойлтрейд" середньо-ринкову вартість гранул (пеллет) з лушпиння соняшника, загальною масою 491 040 кг, в сумі 2 989 613,56 грн.

2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 травня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір зберігання № 18-05/20 (далі - Договір зберігання), на виконання умов якого відповідач зобов`язався зберігати та повернути позивачу паливні гранули (пеллети) з лушпиння соняшника загальною масою 591 040 кг. У подальшому, 12 жовтня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки № 12-10/20 (далі - Договір поставки), за умовами якого відповідач отримав у власність 100 тонн пеллет з лушпиння соняшника зі складу майна, переданого на зберігання від позивача, що підтверджується видатковою накладною від 28 жовтня 2020 року № 65 та специфікацією на товар № 1 від 01 жовтня 2020 року до Договору поставки. У зв`язку з цим, у відповідача залишилося на зберіганні ще 491 040 кг пеллет з лушпиння соняшника, що були передані позивачем на зберігання на підставі Договору зберігання.

3.          ТОВ "Агроойлтрейд" зазначає, що паливні гранули (пеллети) загальною масою 491 040,00 кг не було повернуто відповідачем зі зберігання на вимогу позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача їх вартості в сумі 2 989 613,56 грн, яка визначена на підставі Експертного висновку Запорізької торгово-промислової палати від 02 лютого 2022 року № ОИ-859 (далі - Експертний висновок), яким вираховано середньо-ринкову вартість аналогічного товару станом на грудень 2021 року.

Короткий зміст судових рішень

4.          Рішенням Господарського суду Полтавської області від 21 травня 2025 року (суддя Тимощенко О. М.) у справі № 917/462/25 позовні вимоги ТОВ "Агроойлтрейд" задоволено. Стягнуто з СТОВ "Прогрес" на користь ТОВ "Агроойлтрейд" 2 989 613,56 грн.

5.          Суд першої інстанції виснував, що позивач належним чином довів та підтвердив відповідними документами факт передачі на зберігання відповідачу матеріальних цінностей, тоді як відповідач не надав суду доказів повернення товару позивачу, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, що останньому було завдано збитків на суму 2 989 613,56 грн через втрату майна, переданого відповідачу на відповідальне зберігання за Договором зберігання.

6.          Встановивши обставини протиправної поведінки відповідача у вигляді порушення обов`язку повернення товару за Договором зберігання, суд визнав доведеним наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, завданими позивачу через втрату належного йому майна.

7.          Суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що позивач довів наявність таких обов`язкових елементів складу правопорушення як: протиправної поведінки відповідача, шкідливого результату такої поведінки - збитків (шкоди), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками. Отже, за висновком місцевого господарського суду, наявний повний склад елементів господарського (цивільного) правопорушення, що є підставою для настання відповідальності відповідача у вигляді відшкодування завданих збитків.

8.          Водночас суд першої інстанції відхилив заперечення відповідача з приводу того, що він не приймав майна на зберігання, зазначивши при цьому, що СТОВ "Прогрес" не було вчинено жодних дій з організації процедури повернення залишку майна, що позбавило позивача можливості реалізувати своє право на його отримання зі зберігання та спричинило для нього збитки у вигляді зменшення майнової сфери у розмірі вартості неповернутого зберігачем майна. 

9.          Постановою Східного апеляційного господарського суду від 21 серпня 2025 року у справі № 917/462/25 рішення Господарського суду Полтавської області від 21 травня 2025 року у цій справі скасовано; ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ "Агроойлтрейд" до СТОВ "Прогрес" про стягнення вартості майна, переданого за Договором зберігання, в сумі 2 989 613,56 грн відмовлено.

10.          Ухвалюючи оскаржувану постанову, апеляційний господарський суд дослідив подані, зокрема, позивачем докази та дійшов висновку, що наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

11.          Так, за результатом досліджених доказів апеляційний суд виснував, що з матеріалів справи не вбачається наявності доказів направлення позивачем вантажу та доставки товару на адресу відповідача. Також суд апеляційної інстанції встановив, що ця справа не містить доказів фактичної передачі майна на зберігання СТОВ "Прогрес". 

12.          Таким чином колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що позивачем всупереч вимог статей 73, 74, 76, 79 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не доведено обставин передання відповідачу товару на зберігання, його дійсної кількості, вартості та його знаходження саме на складах СТОВ "Прогрес", що унеможливлює зробити висновок про правомірність заявленого до стягнення з відповідача розміру вартості такого майна.

13.          Що ж до доказів, поданих позивачем та відповідачем (кожним окремо) до апеляційного господарського суду, колегія суддів апеляційного суду виснувала, що учасниками справи не доведено неможливості подання цих документів до суду першої інстанції. Сторони не повідомляли суд першої інстанції про неможливість подання вказаних доказів у встановлений законом строк з об`єктивних причин для існування можливості встановлення судом додаткового строку для подання доказів. При цьому апеляційний суд зазначив, що така обставина як необхідність подання нових доказів у суді апеляційної інстанції на спростування позиції іншої сторони або ж обставин, викладених у судовому рішенні, не може бути визнана поважною причиною неподання доказів у встановлений процесуальний строк. У зв`язку з цим, апеляційний господарський суд не прийняв до розгляду надані сторонами додаткові докази на стадії апеляційного перегляду справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14.          ТОВ "Агроойлтрейд" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 21 серпня 2025 року у справі № 917/462/25, а рішення Господарського суду Полтавської області від 21 травня 2025 року у цій справі залишити без змін.

15.          Підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункти 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

16.          Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 вересня 2025 року для розгляду касаційної скарги у справі №   917/462/25 було визначено колегію суддів у складі: Власов Ю. Л. - головуючий, Булгакова І. В., Колос І. Б.

17.          Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 30 жовтня 2025 року № 32.2-01/2772 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 917/462/25 у зв`язку з відпусткою судді Колос І. Б.

18.          Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 жовтня 2025 року справу № 917/462/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Власов Ю. Л. - головуючий, Булгакова І. В., Малашенкова Т. М. 

19.          Ухвалою від 03 листопада 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі № 917/462/25 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України та призначив розгляд касаційної скарги у судовому засіданні на 04 грудня 2025 року.

20.          18 листопада 2025 року СТОВ "Прогрес" подало до Верховного Суду через систему "Електронний суд" заяву, у якій просить касаційну скаргу ТОВ "Агроойлтрейд" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 21 серпня 2025 року у справі № 917/462/25 повернути скаржнику з мотивів, що касаційна скарга не містить належного обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України. Ці ж мотиви зазначені відповідачем у відзиві на касаційну скаргу.

21.          Оскільки вказані заперечення були подані до Верховного Суду після відкриття касаційного провадження, то суд касаційної інстанції дійшов висновку про розгляд цих заперечень разом з касаційною скаргою позивача.

22.          Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

23.          Нормами частини другої статті 300 ГПК України встановлені межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Стислий виклад встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи

24.          18 травня 2020 року між ТОВ "Агроойлтрейд" (поклажодавець) та СТОВ "Прогрес" (зберігач) укладено Договір зберігання, умовами якого передбачено наступне:
- зберігач зобов`язується зберігати та повернути у схоронності, на першу вимогу поклажодавця, майно, найменування, вартість та кількість якого вказується в Актах прийому-передачі до цього Договору (далі - майно), яке передано поклажодавцем (пункт 1.1 Договору зберігання);
- підписані сторонами Акти прийому-передачі майна є невід`ємною частиною цього Договору (Додаток № 1) (пункт 1.2 Договору зберігання);
- вартість послуг зберігання складає 500 грн, в тому числі ПДВ за один календарний місяць (пункт 2.1 Договору зберігання).

25.          Порядок передачі майна на зберігання врегульований розділом третім Договору зберігання, а саме:
- відомості про об`єкти зберігання наводяться в Акті прийому-передачі майна на зберігання, без якого цей договір не вступає в силу (пункт 3.1 Договору зберігання);
- зберігач зобов`язується прийняти майно на збереження в день підписання Акта прийому-передачі майна та забезпечити його схоронність (пункт 3.2 Договору зберігання);
- поклажодавець відповідає за всі можливі втрати чи пошкодження майна до моменту передачі його на збереження за відповідним Актом прийому-передачі майна (пункт 3.3 Договору зберігання).

26.          Права та обов`язки сторін закріплено у розділі 4 договору, зокрема, обов`язками зберігача, згідно з пунктом 4.1 Договору зберігання є:
- вжиття всіх заходів, встановлених цим договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності майна (підпункт 4.1.1 Договору зберігання);
- зберігач зобов`язаний прийняти для збереження переданого йому майна всі необхідні міри (протипожежні, санітарні, охоронні та інші) (підпункт 4.1.2 Договору зберігання);
- повернути поклажодавцю майно, що було передано на зберігання, а також на першу вимогу поклажодавця повернути майно, навіть якщо строк зберігання не закінчився (підпункт 4.1.3 Договору зберігання);
- за першої вимоги поклажодавця, зберігач повинен надати йому доступ до майна та можливість перевірити умови його зберігання (підпункт 4.1.4 Договору зберігання);
- нести відповідальність за втрату або ушкодження майна поклажодавця, що знаходиться у зберігача, незалежно від причини ушкодження або втрати, з моменту одержання майна від поклажодавця до закінчення його зберігання (підпункт 4.1.5 Договору зберігання);
- не має право без згоди поклажодавця користуватися майном, а також передавати його у користування іншим особам (підпункт 4.1.6 Договору зберігання).

27.          Строк зберігання майна встановлено у пункті 6.1 Договору зберігання, а саме до 30 вересня 2020 року, а першим днем зберігання є 18 травня 2020 року, згідно з пунктом 3 Акта № 1 передачі-приймання матеріальних цінностей до Договору зберігання (далі - Акт № 1).

28.          У пункті 6.2 Договору зберігання сторони погодили, що поклажодавець має право в будь-який час забрати все передане на зберігання майно, а цей договір розірвати достроково, повідомивши про це зберігача за п`ять днів у письмовій формі.

29.          Суд апеляційної інстанції встановив, що звертаючись до господарського суду першої інстанції з позовом у цій справі, позивач зазначав, що за Актом № 1 ТОВ "Агроойлтрейд" (поклажодавець) передало, а СТОВ "Прогрес" (зберігач) прийняло на зберігання паливні гранули (пеллети) з лушпиння соняшника, вид пакування "Біг-бег", загальною масою 591 040 кг.

30.          Для оплати послуг зберігання відповідач виставив позивачу рахунок на оплату від 01 липня 2020 року № 33 на суму 1 628,00 грн, який було повністю оплачено позивачем згідно з платіжним дорученням від 18 серпня 2020 року №   2410 на вказану суму.

31.          Суд першої інстанції встановив, що 12 жовтня 2020 року сторони уклали між собою Договір поставки, на виконання якого СТОВ "Прогрес" отримало у власність 100 тонн пеллет з лушпиння соняшника зі складу майна, переданого на зберігання від ТОВ "Агроойлтрейд", за ціною 2 200,00 грн за 1 тонну, що підтверджується видатковою накладною від 28 жовтня 2020 року № 65 та специфікацією на товар № 1 від 01 жовтня 2020 року до Договору поставки.

32.          Суд апеляційної інстанції зазначив, що за наведених обставин позивач вважає, що, враховуючи укладення Договору поставки, у СТОВ "Прогрес" залишилося на зберіганні ще 491 040 кг пеллет з лушпиння соняшника, які були передані ТОВ "Агроойлтрейд" за Договором зберігання.

33.          Порушення відповідачем умов укладеного між сторони Договору зберігання, а саме неповернення на вимогу позивача майна - пеллет з лушпиння соняшника загальною масою 491 040,00 кг, вартість яких визначена позивачем в сумі 2   989   613,56 грн на підставі Експертного висновку, стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги позивача

34.          В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови у цій справі не врахував практику Верховного Суду, викладену у постановах від 20 квітня 2023 року у справі № 910/18029/21 та від 10 червня 2024 року у справі № 916/436/23 в контексті можливості встановлення того факту, що відповідач не надав жодного доказу щодо своїх заперечень.

35.          Крім того, скаржник зазначає, що при ухваленні оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції не врахував статтю 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", положення частини четвертої статті 11 ГПК України, положення частини першої статті 79 ГПК України стосовно стандартів доказування, внаслідок чого суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права стосовно стандартів доказування, викладених у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №   902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 25 червня 2020 року у справі № 924/233/18, від 15 липня 2021 року у справі № 916/2586/20, від 22 лютого 2022 року у справі № 904/6293/20 та від 30 червня 2022 року у справі №   927/774/20.

36.          В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України та зазначає, що суд належним чином не дослідив зібрані у справі докази, а саме: копію договору поставки від 03 січня 2020 року №, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сателлит" (далі - ТОВ "Сателлит") та ТОВ "Агроойлтрейд"; копію договору поставки від 26 лютого 2020 року № S40012, укладеного між ТОВ "Сателлит" та ТОВ "Агроойлтрейд"; копію Протоколу намірів від 11 травня 2020 року між ТОВ "Агроойлтрейд" та СТОВ "Прогрес"; копії податкових накладних від 02 листопада 2020 року № 56, № 58, № 59, № 60, № 62; квитанції від 09 листопада 2020 року №   9292460021, № 9292460243, № 9292460396 № 9292460197, № 9292470047. 

37.          Також скаржник зазначає, що апеляційний суд проігнорував необхідність перевірки інформації, наданої відповідачем щодо особи (осіб), які підписували товарно-транспортні накладні. Скаржник зазначає, що особи, які підписували товарно-транспортні накладні з боку СТОВ "Прогрес" на момент прийняття майна на зберігання були штатними працівниками СТОВ "Прогрес", отримували заробітну плату, з якої сплачувались відповідні податки та обов`язкові платежі до бюджету. Але, як зазначає скаржник, апеляційним судом необхідність перевірки та підтвердження доводів Відповідача проігноровано, що призвело до прийняття оскаржуваної постанови.

38.          Скаржник також зазначає, що внаслідок неналежного проведення підготовчих дій та невирішення питання про проведення додаткових підготовчих дій всупереч ухвалі Східного апеляційного господарського суду від 11 серпня 2025 року у справі № 917/462/25 судом апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги СТОВ "Прогрес" було порушено процесуальне право позивача на отримання правничої допомоги, передбаченої статтею 16 ГПК України, що в свою чергу є порушенням статті 18 ГПК України.

39.          За твердженням скаржника, підтвердженням неналежної підготовки до розгляду справи апеляційним господарським судом є той факт, що Східний апеляційний господарський суд лише 22 вересня 2025 року (вже після подачі позивачем касаційної скарги) опублікував у системі "Електронний суд" ухвалу про призначення до розгляду справи № 917/462/25 у судовому засіданні на 21 серпня 2025 року та протокол судового засідання від 21 серпня 2025 року.

Заперечення відповідача на касаційну скаргу позивача

40.          СТОВ "Прогрес" у відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Агроойлтрейд" проти неї заперечує, просить відмовити у її задоволенні, а оскаржувану постанову апеляційного господарського суду залишити без змін.

41.          В контексті того, що суд апеляційної інстанції не допустив представника позивача до участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції з невідомих причин, пояснення недопущення представника не надав, в оскаржуваній постанові не зазначив, відповідач стверджує, що представник ТОВ "Агроойлтрейд" - Волков   О. Ю. не є адвокатом, а в матеріалах справи відсутні докази того, що Волков   О. Ю. має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. На переконання відповідача, оскільки справа № 917/462/25 розглядалася за правилами загального позовного провадження, це не допускає представництво інтересів сторони особою, яка не є адвокатом. Таким чином відповідач вважає, що суд апеляційної інстанції правомірно не надавав право Волкову О. Ю. виступати у судовому засіданні як представнику ТОВ "Агроойлтрейд", чітко обґрунтувавши свою відмову під час судового засідання.

42.          Щодо посилання скаржника на недослідження апеляційним судом доказів у справі, відповідач вважає, що суд правомірно не прийняв до розгляду докази на стадії апеляційного перегляду справи, оскільки скаржник разом з позовом не подав вище перелічені докази, у позовній заяві не зазначив про наявність таких доказів та причини неможливості їх подання разом з позовною заявою; не зазначив про існування об`єктивних причин, що унеможливлювали подання доказів разом з позовною заявою та/або загалом в суді першої інстанції. Тобто відповідач погодився з обґрунтуванням апеляційного господарського суду., зазначивши при цьому, що СТОВ "Прогрес" також намагалося надати додаткові докази в суд апеляційної інстанції, однак СТОВ "Прогрес" було відмовлено судом апеляційної інстанції у їх долученні з тих же причин, що й позивачу. Крім того, відповідач зазначав, що документи (докази), які скаржник бажав долучити до матеріалів справи під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, жодним чином не підтвердили б факту передачі майна на зберігання, оскільки згідно з Договором зберігання факт передачі майна на зберігання може підтверджуватись виключно Актом приймання-передачі майна.

43.          Щодо посилання скаржника на неврахування апеляційним господарським судом висновків Верховного Суду, відповідач переконаний, що правовідносини у цій справі та справах № 910/18029/21, № 916/436/23 є неподібними, а тому висновки, викладені у цих справах не підлягають застосуванню.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права

44.          Відповідно до частини першої статті 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

45.          Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (частина перша статті 938 ЦК України).

46.          Згідно з частиною першою статті 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

47.          За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (частина перша статті 950 ЦК України).

48.          Частиною третьою статті 950 ЦК України передбачено, що зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

49.          Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 

50.          За змістом частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. 

51.          Відповідно до частини першої статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції з посиланням на норми права

52.          Причиною виникнення цього спору стало питання неповернення на вимогу позивача майна - пеллет з лушпиння соняшника вартістю 2 989 613,56 грн. 

53.          Так, ТОВ "Агроойлтрейд" зазначає, що вказані пеллети загальною масою 491   040,00 кг не було повернуто зі зберігання відповідачем на вимогу позивача, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

54.          Відповідач проти позовних вимог заперечує у повному обсязі, посилаючись на відсутність у справі доказів того, що СТОВ "Прогрес" отримувало від ТОВ "Агроойлтред" на зберігання зазначене майно. 

55.          Отже, для правильного вирішення цього спору необхідно встановити чи був цей товар переданий відповідачу на зберігання, а якщо був переданий, то чому він не був повернутий поклажодавцю зберігачем.

56.          Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

57.          Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

58.          Також Верховний Суд наголошує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, він виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

59.          Верховний Суд позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

Стосовно підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

60.          Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

61.          Верховний Суд зауважує, що подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

62.          Стверджуючи про наявність вказаної підстави, скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови у цій справі не врахував практику Верховного Суду, викладену в постановах від 20 квітня 2023 року у справі № 910/18029/21 та від 10 червня 2024 року у справі № 916/436/23 в контексті можливості встановлення того факту, що відповідач не надав жодного доказу щодо своїх заперечень.

63.          Перевіривши доводи скаржника щодо неврахування апеляційним судом під час ухвалення оскаржуваного судового рішення висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 квітня 2023 року у справі № 910/18029/21 та від 10 червня 2024 року у справі № 916/436/23, колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини у вказаних справах не є подібними до правовідносин у цій справі у контексті доводів касаційної скарги та правового регулювання відносин між учасниками справи, тому доводи скаржника про те, що апеляційний суд мав врахувати висновки в зазначених вище судових справах, є необґрунтованими.

64.          Водночас суд касаційної інстанції вважає обґрунтованими посилання скаржника на висновки Верховного Суду щодо застосування норм права стосовно стандартів доказування, викладених у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №   902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 25 червня 2020 року у справі № 924/233/18, від 15 липня 2021 року у справі № 916/2586/20, від 22 лютого 2022 року у справі № 904/6293/20 та від 30 червня 2022 року у справі №   927/774/20, де зазначено, що відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

65.          Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року зі справи № 910/4994/18).

66.          Суд першої інстанції на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи дійшов висновку, що вказаний товар був переданий відповідачу на зберігання, а оскільки відповідач не надав доказів повернення цього товару позивачу, то суд виснував, що останньому було завдано збитків в сумі 2 989 613,56 грн, внаслідок чого позов задовольнив.

67.          Суд апеляційної інстанції не погодився із вказаним висновком, зазначивши, що місцевим судом не було перевірено належним чином докази на підтвердження фактичної передачі позивачем майна на зберігання та обставин надання відповідачем послуг зі зберігання такого майна.

68.          Апеляційний суд встановив, що в пункті 1.1 Договору зберігання сторони погодили, що зберігач зобов`язався зберігати та повернути у схоронності, на першу вимогу поклажодавця, майно, найменування, вартість та кількість якого вказується в Актах прийому-передачі до цього договору, яке передано поклажодавцем.

69.          Згідно зі статтею 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (стаття 946 ЦК України). Зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості (стаття 949 ЦК України).

70.          Отже, істотними умовами договору зберігання є: предмет, ціна, строк дії договору, порядок повернення речі.

71.          Крім того, істотними умовами договору можуть бути оцінка переданого майна та його місцезнаходження (місце фактичного зберігання) для забезпечення можливості повернення такого майна або відшкодування його вартості.

72.          Дослідивши Акт № 1, апеляційний суд встановив, що СТОВ "Прогрес" передало, а ТОВ "Агроойлтрейд" прийняло наступні матеріальні цінності: паливні гранули (пеллети) з лушпиння соняшнику, вид пакування "Біг-бег"; загальна маса паливних гранул (пеллет) з лушпиння соняшнику визначається за допомогою вагових механізмів зберігача та складає 591 040 кг.

73.          Суд апеляційної інстанції також встановив, що місцем укладення Договору зберігання є село Тракторне Михайлівського району Запорізької області, тобто місцезнаходження ТОВ "Агроойлтрейд" (позивача), а місцем зберігання товару є місцезнаходження складських приміщень зберігача (відповідача).

74.          Згідно виписки з ЄДРПОУ СТОВ "Прогрес" має зареєстровану юридичну адресу, зазначену ним у договорі, а саме: вул. Козацька, буд. 1А, село Майорщина Гребінківського (Лубенського) району Полтавської області. Будь-яка інша інформація про місцезнаходження відповідача або його складських приміщень у справі відсутня, і позивачем зазначені обставини не спростовуються.

75.          Зі встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що сторони уклали договір зберігання та підписали акт передачі-приймання не за місцем знаходження зберігача СТОВ "Прогрес", тобто за фактичним місцем складу при передачі майна на зберігання, а безпосередньо за місцем реєстрації ТОВ "Агроойлтрейд", що, в свою чергу, потребувало додаткового часу для доставки вантажу поклажодавцем на зберігання. 

76.          Також апеляційний суд дослідив товарно-транспортні накладні, надані позивачем на підтвердження наданих послуг з доставки товару на зберігання до складів відповідача, які розташовані за місцем знаходження СТОВ "Прогрес", та дійшов висновку, що перевезення вантажу було здійснено саме на замовлення позивача та до виробничих приміщень ТОВ "Агроойлтрейд", які розташовані у селі Тарасівка Гребінківського р-ну Полтавської області, яка (адреса) є відмінною від місця розташування складських приміщень відповідача СТОВ "Прогрес" в селі Майорщина Гребінківського району Полтавської області, що була визначена сторонами у Договорі зберігання.

77.          Таким чином апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належних доказів, якими підтверджується доставка товару до складів відповідача на зберігання. 

78.          Верховний Суд вважає такий висновок апеляційного господарського суду необґрунтованим з огляду на таке.

79.          Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

80.          Виходячи з наведеного, колегія суддів Верховного Суду зазначає про те, що суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

81.          Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також навести ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

82.          Проте суд апеляційної інстанцій не взяв до уваги зазначене вище, не застосував такий стандарт доказування як "вірогідність доказів", зазначений у наведених вище висновках Верховного Суду, всупереч наведеним нормам процесуального права не проаналізував всі аргументи учасників справи, не дослідив усіх наданих учасниками справи доказів та не надав їм належної правової оцінку.

Стосовно підстави касаційного оскарження за пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України

83.          Відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

84.          Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

85.          Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції переважно взяв до уваги аргументи сторони, на користь якої було ухвалено рішення, та як зазначає у касаційній скарзі ТОВ "Агроойлтрейд" залишив поза увагою обставини та докази фактичного виконання договору зберігання з боку СТОВ "Прогрес" та проігнорував наступне:
1) відповідач жодним чином не заперечив і не заперечує існування укладеного Договору зберігання та Акта прийому-передачі майна № 1;
2) відповідач не заперечує що в Договорі зберігання та Акті прийому-передачі майна № 1, як в преамбулі так і в реквізитах сторін СТОВ "Прогрес" значиться як зберігач, а ТОВ "Агроойлтрейд" як поклажодавець;
3) відповідач не заперечує, що Договір зберігання та Акт прийому-передачі майна № 1 підписані уповноваженою особою СТОВ "Прогрес", як зберігачем;
4) відповідач не обґрунтував та не довів, що Договір зберігання не виконувався ним, як зберігачем, оскільки останній виставив рахунок ТОВ "Агроойлтрейд" за послуги зберігання від 01 липня 2020 року № 33 на суму 1 628,00 грн, а ТОВ "Агроойлтрейд" оплатило його, що підтверджується платіжним дорученням, яке міститься в матеріалах справи;
5) відповідач не довів, а апеляційний суд не перевірив та не встановив обставин, що особи, які підписували товарно-транспортні накладні з боку СТОВ "Прогрес" на момент прийняття майна на зберігання були його штатними працівниками та отримували заробітну плату, з якої сплачувались відповідні податки та обов`язкові платежі до бюджету.

86.          Верховний Суд частково погоджується з наведеними аргументами скаржника та зазначає, що суд апеляційної інстанції для правильного вирішення справи мав би дослідити та встановити обставини: 1) чи підписував відповідач (СТОВ "Прогрес") як зберігач Договір зберігання та Акт прийому-передачі майна №   1; 2) чому відповідачем на виконання Договору зберігання був підписаний Акт прийому-передачі майна № 1 якщо відповідач стверджує, що товар не був йому переданий йому на зберігання; 3) чому відповідачем на виконання Договору зберігання був виставлений рахунок на оплату послуг зберігання від 01 липня 2020 року № 33 на суму 1 628,00 грн з ПДВ, який був оплачений ТОВ "Агроойлтрейд", якщо відповідач стверджує, що товар не був йому переданий йому на зберігання; 4)   яка саме особа приймала спірний товар на складі в селі Тарасівка, Гребенківського району, Полтавської області, та підписувала товарно-транспортні накладні від імені відповідача, яким саме був правовий зв`язок цієї особи з відповідачем. 

87.          Без дослідження та встановлення вказаних обставин правильне та справедливе вирішення цього спору буде неможливим.

88.          Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності.

89.          Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

90.          Оскільки суд апеляційної інстанції не встановив обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення цього спору, а суд касаційної інстанції не має процесуальних повноважень для того, щоб самостійно встановити відповідні обставини справи, оскаржуване судове рішення у цій справі підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

91.          З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги ТОВ "Агроойлтрейд" знайшли своє часткове підтвердження. Іншим доводам касаційної скарги колегія суддів не надає оцінку з огляду на необхідність встановлення зазначених вище обставин, які мають значення для правильного вирішення цієї справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

92.          Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

93.          Згідно з частиною третьою статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. 

94.          Відповідно до частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. 

95.          Колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційну скаргу ТОВ "Агроойлтрейд" слід задовольнити частково, оскаржувану постанову апеляційного господарського суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

96.          Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції слід звернути увагу на викладене у цій постанові, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

Судові витрати

97.          Верховний Суд розподіл судового збору не здійснює відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, оскільки такий розподіл має бути здійснений за результатами нового розгляду.

Керуючись статтями 236, 237, 300, 301, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроойлтрейд" задовольнити частково.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 21 серпня 2025 року у справі № 917/462/25 скасувати.

3. Справу № 917/462/25 передати на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду.

4. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            Ю. Л. Власов

Судді                                                                                       І. В. Булгакова

                                                                                                Т. М. Малашенкова