ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Номер провадження: 22-ц/819/1116/25 
Єдиний унікальний номер справи: 766/2529/24
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2025 року                                                                               м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:       
головуючого                Приходько Л. А.,
суддів:                                Бездрабко В.О.,
                                       Радченка С.В.,
секретар                              Андреєва В. В.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Херсонської області Манікін Дмитро Сергійович, 
третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Комаренко Алла Михайлівна,
розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2025 року у складі судді Ус О.В., повний текст рішення складено 17 лютого 2025 року,
встановив:
Короткий зміст позовної заяви
У лютому 2024 року ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» звернулося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Херсонської області Манікін Д.С., приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Комаренко А. М., про визнання недійсним договору дарування квартири та застосування наслідків недійсності.
Позов мотивований тим, що ПФ «Тавріда» на підставі постанови Господарського суду Херсонської області від 01 грудня 2015 року у справі №923/1493/15 перебувало у ліквідаційній процедурі.
Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року у справі №923/1493/15 покладено субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку із доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда» на колишнього засновника та керівника ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн. субсидіарної відповідальності.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області від 01 серпня 2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Херсонської області від 30 липня 2019 року у справі №923/1493/15 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн. субсидіарної відповідальності.
07 червня 2021 року між ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» та ПФ «Тавріда» укладено договір № 07-06-2021 відступлення права вимоги.
Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 29 червня 2021 року в справі №923/1493/15 замінено сторону виконавчого провадження №59698598 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Херсонської області від 30 липня 2019 року у справі №923/1493/15 ПФ «Тавріда» на правонаступника ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс».
Відповідачу ОСОБА_1 як станом на травень 2004 року, так і на 20 лютого 2014 року належала на праві власності квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
21 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_2 укладено договір дарування вказаної квартири. Після укладення оспорюваного договору та здійснення формального переходу права власності, відповідач ОСОБА_1   й надалі зареєстрований за вказаною адресою та, спільно з дружиною, проживає в ній.
Оспорюваний договір дарування укладено після настання наприкінці 2013-початку 2014 років завершення реалізації ОСОБА_1 раніше задуманого, котре виразилось у несвоєчасному погашенні узгодженої заборгованості в добровільному порядку, тощо. Договір дарування квартири підпадає під ознаки та визначення фраудаторності та є таким, що укладений відповідачами на шкоду кредитора/позивача із врахуванням порушення загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.
Посилаючись на викладене ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» просило:
визнати недійсним договір дарування квартири від 21 лютого 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Комаренко А.М., зареєстрований у реєстрі за №192;
застосувати наслідки недійсності правочину, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 та поновити запис про право власності № 4744622 від 21 лютого 2014 року за ОСОБА_1 
04 червня 2025 року ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» через підсистему Електронний суд подало касаційну скаргу на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2025 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 20 травня 2025 року (повний текст постанови складено 29 травня 2025 року), в якій просило: оскаржені рішення судів скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»; вирішити питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2025  року в задоволенні позову ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Позивач вказує, що договір дарування від 21 лютого 2014 року є фіктивним правочином. Конструкція фіктивного правочину дозволяє поширювати її на будь-які правочини (односторонні, дво- чи багатосторонні), хоча, зазвичай, застосовується щодо договорів. Фіктивний правочин належить до оспорюваних правочинів, і, визначаючи суб`єктів, які вправі його оспорювати, слід враховувати положення частини третьої статті 215 ЦК України, відповідно до якої це може бути сторона правочину або інша заінтересована особа. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Як правило, фіктивний правочин не служить поштовхом для дій із здійснення його сторонами своїх прав та виконання обов`язків. Натомість саме по собі невиконання правочину сторонами ще не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України);
Судом встановлено, що під час укладення спірного договору не існувало судових рішень, за якими з відповідача ОСОБА_1 стягувалися будь-які суми. Суд вважав, що стороною позивача не доведено, що внутрішня воля ОСОБА_1 21 лютого 2014 року не відповідала його намірам, що станом на 21 лютого 2014 року він міг передбачити, що через 5 років, у 2019 році на нього буде покладена субсидіарна відповідальність за зобов`язання боржника, з нього особисто будуть стягнуті суми на користь ПФ «Тавріда». Також не доведено, що його дружина відповідач ОСОБА_2 була обізнана про наявність таких прихованих намірів. Таким чином, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, суд виходив з того, що: 1) відповідач відчужив майно за 5 років до пред`явлення до нього позову про покладення субсидіарної відповідальності; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) виконавче провадження відкрите у 2019 році. Сукупність наведених обставин, на думку суду, не доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, позивачем не доведено, що відчуження позивачем належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. При цьому рішення Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року в справі №923/1493/15 на думку суду не є достатнім для висновку про наявність вчинення правочину у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором та набуття ознак фраудаторного правочину. Крім того, стороною позивача не доведено, що на час укладення спірного правочину 21 лютого 2014 року ОСОБА_1 мав обов`язок відповідати своїм особистим майном за боргами ПФ «Тавріда», а обставини щодо його винних дій та покладення субсидіарної відповідальності встановлені рішенням Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року в справі № 923/1493/15. Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Оскільки в задоволенні позову відмовлено по сутті відсутні підстави для розгляду питання щодо строків позовної давності.
Короткий зміст апеляційної скарги
22 лютого 2025 року ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» через підсистему Електронний суд подало апеляційну скаргу на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» в повному обсязі: визнати недійсним договір дарування квартири від 21 лютого 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Комаренко А. М., зареєстрований у реєстрі за №192; застосувати наслідки недійсності правочину, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 та поновити запис про право власності № 4744622 від 21 лютого 2014 року за ОСОБА_1 . Вирішити питання про розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не здійснив оцінку та дослідження всіх матеріалів справи (в тому числі й виходячи із сутності та обґрунтованості позовної заяви), змісту та сутності заявлених вимог Позивача з огляду на подані та існуючі в матеріалах даної справи докази, обставини та свідомі дії Відповідача-1, котрі підтверджують порушення, умисел, усвідомленість та намір ОСОБА_1 , починаючи зокрема із серпня 2013 року, у фактичному доведенні останнім до банкрутства ПФ «ТАВРІДА», а також у майбутньому уникнення та ухилення від виконання субсидіарної обов`язку, у відповідності до ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року по справі №°923/1493/15, котра набрало законної сили.
Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року по справі №923/1493/15 встановлено, що фінансовий стан ПФ «ТАВРІДА», зокрема, за рахунок діяльності Відповідача-1, погіршувався та призводив до неплатоспроможності у майбутньому за борги/зобов`язання, котрі виникали та були створені штучно Відповідчем-1, виводячи активи Боржника у власних інтересах, починаючи із 2013-2014 років;  слідчими відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міністерства доходів і зборів у Херсонській області мало місце існування досудового розслідування №32013230000000145, №32014230000000008, №12014230040001471 за підозрою ОСОБА_1 та інших невідомих осіб у вчиненні кримінальних правопорушень; дії ОСОБА_1 , як директора підприємства та особи, відповідальної за фінансово-господарську діяльність суб`єкта господарювання, що призвели до виникнення податкового боргу, невжиття ОСОБА_1 , як засновником і керівником, заходів щодо своєчасного погашення узгодженої заборгованості в добровільному порядку, невжиття заходів збільшення Статутного фонду, неприйняття управлінських рішень, направлених на недопущення банкрутства підприємства, а також дії, спрямовані на приховування фінансово-майнового стану підприємства, призвели до стягнення цієї заборгованості судовому порядку, порушення провадження у справі про банкрутство та визнання боржника банкрутом ПФ «ТАВРІДА»; матеріали справи та фактичні дані свідчать, що ПФ «ТАВРІДА» була доведена до банкрутства саме з вини ОСОБА_1 , який в період з 05 червня 1998 року по 05 березня 2014 року був єдиним засновником підприємства, а з 05 червня 1998 року по 12 серпня 2013 року одноосібно виконував повноваження органів управління цього боржника, був зобов`язаний приймати необхідні управлінські та організаційні рішення для запобігання банкрутству. Таким чином, наприкінці 2013 року - початку 2014 року ОСОБА_1 реалізував раніше задумане, котре виразилось у несвоєчасному погашені узгодженої заборгованості в добровільному порядку, невжиття заходів збільшення Статутного фонду Боржника, неприйняття управлінських рішень, направлених на недопущення банкрутства підприємства Боржника, а також дій, спрямованих на приховування фінансово-майнового стану підприємства, котрі призвели до порушення провадження у справі про банкрутство та визнання боржника банкрутом ПФ «ТАВРІДА», розуміючи при цьому наслідки та відповідальність за вчинення вказаного вище, в тому числі й щодо стягнення коштів в якості субсидіарної відповідальності згідно ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року по справі №923/1493/15.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Подібний висновок міститься у пункті 4.26 постанови Верховного Суду від 26 листопада 2019 року по справі № 902/201/19, у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року по справі №522/7758/14-ц.
Поза увагою та без належної процесуальної правової оцінки залишено сутність, зміст та обставини (підстав звернення до суду із даним позовом) порушення права Позивача щодо можливості задоволення законних вимог у відповідності до Ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року по справі №923/1493/15 та Ухвали Господарського суду Херсонської області від 29 червня 2021 року по справі №923/1493/15, котрі набрали законної сили, підтверджених ними фактів, обставин та умислу Відповідача-1, із врахуванням фраудаторності укладення та існування договору дарування квартири, укладеного між Відповідачами, з огляду на наступне. Спірний договір дарування укладений сторонами, які є близькими родичами. Укладення вказаного договору не передбачало для сторін настання реальних правових наслідків, адже Відповідач -1 проживає із обдарованою дружиною, Відповідачем-2 у спірний квартирі. Спільні та свідомі дії відповідачів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від примусового виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів із Відповідача-1. Укладений договір дарування квартири від 21 лютого 2014 року, що був укладений із метою невиконання у майбутньому судового рішення щодо стягнення коштів в якості субсидіарної відповідальності - зокрема, на сьогодні таким судовим рішення є ухвала Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року в справі №923/1493/15, напередодні та після настання фактів, котрі зумовлюють та підтверджують субсидіарну відповідальність, реально не породжував жодних реальних правових наслідків (окрім негативних наслідків для Позивача), оскільки дарувальник продовжував фактично володіти та користуватися даним оспорюваним нерухомим майном у вигляді квартири. ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС», вважає за необхідне звернути увагу суду щодо вилучення із власності Відповідача-1 нерухомого майна на безоплатній основі при наявності факту та обставин початку виникнення із серпня 2013 року погіршенням фінансового стану Боржника та фінансових збитків Боржнику, вартість котрих складає 554 180,43 грн.
Після відчуження спірного нерухомого майна у власності ОСОБА_1 не залишилося майна, на яке може бути зверення стягнення в межах виконавчого провадження № 59698598 в рахунок повно погашення заборгованості перед ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс». Відповідач -1 не вчиняє всіх залежних від нього дій, спрямованих на погашення заборгованості та виконання наказу Господарського суду Херсонської області від 30 липня 2019 року по справі №923/1493/15. ОСОБА_1 не спростовано, що заборгованість є непогашеною, а судове рішення по справі №923/1493/15 є виконаним. Разом з цим, ОСОБА_1 до цього вчиняв дії, спрямовані на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язання згідно ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року по справі № 923/1493/15. Встановлені матеріалами даного позову обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування квартири є фраудаторним.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів адвокат Хмілевська С.Г., посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність рішення, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Рух справи
Постановою Херсонського апеляційного суду від 20 травня 2025 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2025 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2025 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2025 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 20 травня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» про скасування рішення про державну реєстрацію права та поновлення запису про право власності змінено, викладено їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанову Херсонського апеляційного суду від 20 травня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину, розподілу судових витрат скасовано та в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним і застосування наслідків недійсності Верховний суд виходив з того, що апеляційний суд зробив передчасний висновок залишення без змін рішення про відмову в задоволенні задоволення позову про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності.
При цьому Верховний Суд вказав на те, що позивач звернувся з позовом про визнання недійсним договору дарування вчиненого боржником та його дружиною та застосування наслідків його недійсності з підстав фраудаторності та фіктивності оспорюваного договору дарування. При залишенні без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд вважав, що підстави для кваліфікації оспорюваного договору як фіктивного та фраудаторного відсутні. Позивач не довів наявність порушеного права.
Однак апеляційний суд не звернув уваги, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається.
Апеляційний суд не врахував, що для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника.
В цій справі, з урахуванням встановлених обставин при ухваленні (1) ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року у справі № 923/1493/15 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/82829756) та ухвали Господарського суду Херсонської області від 29 червня 2021 року у справі № 923/1493/15 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98042323), позивач в порядку сингулярного правонаступництва набув право вимоги до ОСОБА_1 і це право вимоги виникло внаслідок несвоєчасної сплати податкового боргу в 2007/2008 роках. Внаслідок застосування конструкції цесії (відступлення права вимоги) в процедурі банкрутства публічне право вимоги по суті перетворилося в звичайне цивільне право вимоги.
Апеляційний суд обставин, які дозволяли б кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний не проаналізував, не перевірив, чи існують підстави для кваліфікації оспорюваного правочину як вчиненого всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), зокрема, щодо використання учасниками цивільного обороту приватного інструментарію всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та для зменшення обсягу майна боржника.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року справу призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції.
Аргументи учасників справи
Представник ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» Грищенко О.М., приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримав за обставинами викладеними в апеляційній скарзі. В судове засідання 03 грудня 2025 року не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність.
Представник відповідачів адвокат Хмілевська С.Г. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві. Будучи належним чином повідомленою про дату, місце та час розгляду справи в судове засідання 03 грудня 2025 року не з`явилась, причини неявки суду не повідомила.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також треті особи - приватний виконавець виконавчого округу Херсонської області Манікін Д.С., приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Комаренко А.М., будучи належним чином повідомленими про дату , час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності не заявляли.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
З огляду на вказане та враховуючи передбачені чинним процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.
Межі апеляційного перегляду
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього( частини перша-третя статті 376 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Рішення суду першої інстанції переглядається в частині відмови у задоволені позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину переданої на новий розгляд до суду апеляційної інстанції постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2025 року.
Фактичні обставини
Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року у справі №923/1493/15, яка набрала законної сили, заяву ліквідатора арбітражного керуючого Бєлоусова І. В. про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на його засновників та керівників у зв`язку з доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда» задоволено частково: 
-покладено субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда» на колишнього засновника та керівника боржника ОСОБА_1 ; 
-стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн субсидіарної відповідальності у зв`язку з доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда». 
Вказаною ухвалою встановлено, що ухвалою Господарського суду Херсонської області від 14 вересня 2015 року порушено провадження у справі № 923/1493/15 про банкрутство ПФ «Тавріда».
Постановою Господарського суду від 01 грудня 2015 року боржника ПФ «Тавріда» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців, призначено ліквідатором арбітражного керуючого Бєлоусова І. В.
30 липня 2019 року Господарським судом Херсонської області видано наказ № 923/1493/15 про примусове виконання ухвали на підставі ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року, яка набрала законної сили 30 травня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн субсидіарної відповідальності, у зв`язку з доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда».
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д.С. від 01 серпня 2019 року відкрито виконавче провадження № 59698598 з примусового виконання наказу Господарського суду Херсонської області від 30 липня 2019 року у справі № 923/1493/15 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн субсидіарної відповідальності у зв`язку із доведенням до банкрутства ПП «Тавріда».
07 червня 2021 року між ПФ «Тавріда» та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» укладено договір № 07-06-2021 відступлення права вимоги (цесії) за яким цедент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває права вимоги виконання ОСОБА_1 зобов`язання щодо сплати розміру заборгованості у сумі 547 116,56 грн, набутих цедентом та належних останньому на підставі ухвали Господарського суду Херсонської області у справі № 923/1493/15, котрі існують та винесені із підстав доведення боржником до банкрутства ПФ «Тавріда».
Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 29 червня 2021 року у справі № 923/1493/15 замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання наказу Господарського суду Херсонської області №923/1493/15 від 30 липня 2019 року з ПФ «Тавріда» на правонаступника ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс».
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д. С. від 09 липня 2021 року замінено сторону виконавчого провадження з ПФ «Тавріда» на ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс».
21 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла у дар належну дарувальнику на праві приватної власності трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У пункті 11 вказаного договору зазначено, що дарувальник та обдаровувана повідомляють, що є подружжям, шлюб між якими зареєстровано 16 липня 1977 року міським відділом ЗАГС м. Херсона. Договір посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А.М., зареєстровано у реєстрі за № 192.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №344889174 від 31 серпня 2023 року, право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 21 лютого 2014 року за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 21 лютого 2014 року.
Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності, про що зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанові Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що:
«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).
Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23) касаційний суд зауважував, що:  недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається. 
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).
Відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24)).
Для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги).Цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2025 року в справі № 159/5846/23 (провадження № 61-13665св24)).
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу за договором. Боржник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь своєї невістки після настання строку повернення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: безоплатність договору; момент укладення договору (зокрема після настання строку повернення боргу); контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові. Наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати), дружина чи колишня дружина боржника, невістка, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2025 року в справі № 347/721/22 (провадження № 61-17527св24)).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі   917/1345/17 (провадження № 12-144гс18)).
Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21)).
Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року у справі № 923/1493/15 у справі за заявою ОДПІ Головного управління ДФС у Херсонській області до боржника ПП «Тавріда» м. Херсон, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про банкрутство встановлено такі обставини:
єдиним кредитором у справі є Херсонська об`єднана державна податкова інспекція ГУ ДФС України у Херсонській області;
з дати реєстрації ПФ «Тавріда» 05 червня 1998 року керівником підприємства був ОСОБА_1 ;
згідно з даними АТ «Райффайзен Банк Аваль» у 2013-2014 роки підприємство отримало значні доходи (99 612 730,11 грн за 4 квартал 2013 року та 6 392 420,25 грн за 2014 рік), які не були відображені у фінансових звітах та не були скеровані на погашення заборгованості перед кредитором;
на підставі рішення засновника ПФ «Тавріда» від 12 серпня 2013 року №03, ОСОБА_1 було звільнено з посади директора ПФ «Тавріда» з 12 серпня 2013 року та призначено на посаду заступника директора, також з 12 серпня 2013 року директором підприємства призначено ОСОБА_3 ;
рішенням засновника ПФ «Тавріда» №7 від 05 березня 2014 року виключено зі складу власників ПФ «Тавріда» ОСОБА_1 за власним бажанням та передано частку ОСОБА_1 у статутному капіталі підприємства у розмірі 100%, що у грошовому еквіваленті становить 50 000 грн, ОСОБА_4 ;
підставою для порушення провадження у справі про банкрутство ПФ «Тавріда», та, як наслідок, визнання боржника банкрутом, стало саме наявність непогашеної перед бюджетом заборгованості, яка виникла за результатами проведеної податковим органом перевірки підприємства за період з 01 липня 2007 року по 30 грудня 2008 року та стягнення якої задоволено ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2011 року № 2а-10046/09, про що також йдеться і в заяві ДПІ у м. Херсоні про порушення провадження у справі про банкрутство. Отже, означена заборгованість виникла та не була погашена у добровільному порядку саме за період перебування ОСОБА_1 як на посаді керівника ПФ «Тавріда», так і засновника (учасника) підприємства;
податковий борг в сумі 554 180,43 грн виник в період перебування ОСОБА_1 на посаді керівника та засновника ПФ «Тавріда». Дії ОСОБА_1 , як директора підприємства та особи, відповідальної за фінансово-господарську діяльність суб`єкта господарювання, що призвели до виникнення податкового боргу, невжиття ОСОБА_1 як засновником і керівником заходів щодо своєчасного погашення узгодженої заборгованості в добровільному порядку, невжиття заходів збільшення Статутного фонду, неприйняття управлінських рішень, направлених на недопущення банкрутства підприємства, а також дії, спрямовані на приховування фінансово-майнового стану підприємства, призвели до стягнення цієї заборгованості в судовому порядку, порушення провадження у справі про банкрутство та визнання боржника банкрутом;
ліквідаційна маса боржника становить 0,0 грн. В реєстр вимог кредиторів включено вимоги Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління ДФС у Херсонській області в сумі 556 001,43 грн, в той же час ліквідатором заявлено до стягнення 554 180,43 грн боргу. Під час розгляду справи заяв про збільшення вимог до суду не надходило, у зв`язку з чим суд задовільнив означену вимогу у заявленому ліквідатором розмірі та ухвалює про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн.
Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 29 червня 2021 року у справі № 923/1493/15 встановлено такі обставини:
31 травня 2021 року ліквідатором боржника арбітражним керуючим Косенком С. Г. проведено другий повторний аукціон з продажу майна ПФ «Тавріда», а саме - права вимоги до ОСОБА_1 ;
відповідно до протоколу про результати електронного аукціону №UА-РS-2021-05-19-000006-1 від 31 травня 2021 року (оператор, через електронний майданчик якого Цесіонарієм/Покупцем подано пропозицію - ТОВ «Е-Тендер», 04119 м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 21 літ. "А", код ЄДРПОУ 39484263), переможцем електронного аукціону визначено ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» (код ЄДРПОУ 38039872);
07 червня 2021 року між ПФ «Тавріда» в особі ліквідатора арбітражного керуючого Косенка С.Г. та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» було укладено договір №07-06-2021 відступлення права вимоги (цесії). Відповідно до пункту 1.1. договору №07-06-2021 метою Договору є оформлення результатів купівлі-продажу (відступлення) майнових прав банкрута ПФ «Тавріда» на відкритих електронних торгах (аукціоні) у відповідності до чинного законодавства України, результати котрого оформлено Протоколом про результати електронного аукціону №UА-РS-2021-05-19-000006-1 від 31 травня 2021 року (оператор, через електронний майданчик якого Цесіонарієм/Покупцем подано пропозицію - ТОВ «Е-Тендер», 04119 м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 21 літ. «А», код ЄДРПОУ 39484263);
згідно із пунктом 1.2. договору №07-06-2021 у порядку та на умовах, визначених цим Договором, Цедент відступає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває права вимоги виконання ОСОБА_1 зобов`язання щодо сплати розміру заборгованості у сумі 547 116,56 грн, набутих Цедентом та належних останньому на підставі ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року по справі № 923/1493/15 та згідно наказу Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року у справі № 923/1493/15, котрі існують та винесені із підстав доведення Боржником до банкрутства ПФ «Тавріда». Пунктами 1.3., 1.6., 1.7. договору №07-06-2021 Сторони визначили, що на умовах даного Договору та на підставі протоколу про результати електронного аукціону №UA-РS-2021-05-19-000006-1 від 31 травня 2021 року, Цедент зобов`язується передати Цесіонарієві за відповідним актом право вимоги до Боржника (дебіторська заборгованість) на підставі ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року по справі № 923/1493/15 та згідно наказу Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року у справі № 923/1493/15, котрі існують та винесені із підстав доведення Боржником до банкрутства ПФ «Тавріда» на суму 547 116,56 грн (як залишок боргу/невиконане грошове зобов`язання станом на 07 червня 2021 року).
Щодо визнання договору недійсним
Зі змісту позовних вимог вбачається, що ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс», будучи правонаступником стягувача ПФ «Тавріда» при примусовому виконанні ухвали Господарського суду від 30 травня 2019 року та наказу від 30 липня 2019 року у справі №923/1493/15 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування вчиненого ОСОБА_1 та його дружиною з підстав фраудаторності, вказуючи, як на фіктивність оспорюваного договору дарування, так і на вчинення оспорюваного договору всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції вважав, що підстави для визнання оспорюваного договору недійсним як фіктивного та фраудаторного відсутні. Вказуючи на те, що стороною позивача не доведено, що внутрішня воля ОСОБА_1 на час укладення 21 лютого 2014 року оспорюваного договору не відповідала його намірам, а також, що станом на цей час він міг передбачити, що через 5 років, у 2019 році на нього буде покладена субсидіарна відповідальність за зобов`язання боржника і з нього особисто будуть стягнуті суми на користь ПФ «Тавріда», а його дружина, ОСОБА_2 була обізнана про наявність таких прихованих намірів.
Проте з таким висновком колегія суддів погодитися в повному обсязі не може.
Як зазначалось вище в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається.
Судом встановлено, що на підставі укладеного 21 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору дарування, за останньою зареєстровано право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №344889174 від 31 серпня 2023 року. 
Отже на виконання договору дарування обдарованій, ОСОБА_2 , було передано майно, що підтверджується здійсненням нею реєстрації свого права власності на квартиру, а тому оспорюваний договір дарування не може бути кваліфікований як фіктивний. Сам по собі факт проживання дарувальника у квартирі після укладення договору дарування, без доведення обставин, які б свідчили про вчинення такого правочину лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним та що всі сторони договору мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, не може бути підставою для кваліфікації договору фіктивним. 
За таких підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним як фіктивного, відповідно до вимог статті 234 ЦК України.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для кваліфікації оспорюваного договору як фраудаторного.
Як зазначалось вище до обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: безоплатність договору; момент укладення договору (зокрема після настання строку повернення боргу); контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною).
Судом встановлено, що 21 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та його дружиною, ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже за вказаним договором ОСОБА_1 у лютому 2014 року було безоплатно відчужено (подаровано) на користь дружини належне йому нерухоме майно.
Відповідно до встановлених ухвалою Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року у справі № 923/1493/15 та ухвалою Господарського суду Херсонської області від 29 червня 2021 року у справі № 923/1493/15 обставин, позивач в порядку сингулярного правонаступництва набув право вимоги до ОСОБА_1 і це право вимоги виникло внаслідок несвоєчасної сплати податкового боргу в 2007/2008 роках, який виник та не був погашений у добровільному порядку саме за період перебування ОСОБА_1 як на посаді керівника ПФ «Тавріда», так і засновника (учасника) підприємства. Внаслідок застосування конструкції цесії (відступлення права вимоги) в процедурі банкрутства публічне право вимоги по суті перетворилося в звичайне цивільне право вимоги.
Отже позивачу належить право вимоги до ОСОБА_1 про стягнення боргу в сумі 554180.43грн, який виник та не був погашений у період перебування ОСОБА_1 як на посаді керівника ПФ «Тавріда», так і засновника (учасника) підприємства.
На час укладення оспорюваного правочину у лютому 2014 року ОСОБА_1 був достеменно обізнаний, що встановлено ухвалою Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року у справі № 923/1493/15, з якої вбачається, що ОСОБА_1 , обіймаючи посаду директора ПФ «Тавріда» був особисто ознайомлений зі змістом акту №1224/23-5/25644879 складеного 07 квітня 2009 року за результатами планової виїзної перевірки ПФ «Тавріда» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 липня 2007 року по 31 грудня 2008 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2007 року по 30 грудня 2008 року, яка здійснювалась Державною податковою інспекцією у м. Херсоні. За результатами перевірки податковим органом встановлено порушення вимог податкового законодавства, а саме: 1) п.п. 4.1.1, 4.1.2 п.4, п.5.1, п.п. 5.2.1 п.5.2, п.п. 5.6.2 п.5.6, п.5.9 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994 №334/94-ВР (зі змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податок на прибуток в сумі 407145,03 грн.; 2) п.п 7.2.1, п.п.7.2.3 п.7.2, п.п.7.3.1 п.7.3, п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону від 03.04.1997 №168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (зі змінами та доповненнями), що спричинило заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті в бюджет у травні 2208р. - 5136,0 грн.; завищення суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті в бюджет у червні 2008р. - 11034,0 грн.; завищення суми ПДВ, що підлягає бюджетному відшкодуванню у зменшення податкового зобов`язання з ПДВ за вересень 2008р. - 2609,0 грн., жовтень 2008р. - 1311,00 грн. У зв`язку з чим податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 21 квітня 2009року №0001932301/0 про визначення ПФ "Тавріда" податкового зобов`язання з податку на прибуток у розмірі 554271,72 грн. Як слідує з матеріалів справи, а саме ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2011року у справі №2-а-10046/09/2170, означене повідомлення-рішення було оскаржено ПФ «Тавріда» в судовому порядку. Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2010року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2012року у задоволенні позову ПФ «Тавріда» до Державної податкової інспекції у м. Херсоні про визнання частково не чинним рішення відмовлено у повному обсязі, а отже податкове повідомлення - рішення від 21 квітня 2009року №0001932301 вважається узгодженим.
Цим же судовим рішенням встановлено, що ПФ «Тавріда» була доведена до банкрутства саме з вини ОСОБА_1 , який в період з 05 червня 1998 року по 05 березня 2014 рік був єдиним засновником підприємства, а з 05 червня 1998року по 12 серпня 2013року одноосібно виконував повноваження органів управління цього боржника, був зобов`язаний приймати необхідні управлінські та організаційні рішення для запобігання банкрутству.
А відповідно до вимог чинного на час укладення оспорюваного договору дарування законодавства з питань банкрутства, зокрема частини п`ятої статті 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями. 
Зважаючи на викладене колегія суддів відхиляє доводи представника відповідачів про відсутність на час укладення оспорюваного договору дарування спорів щодо стягнення на користь ТОВ «Ніко-Тайс» з ОСОБА_1 грошових коштів, оскільки останній був обізнаний про наявність податкового боргу ПФ «Тавріда», який виник у період коли він одноосібно виконував повноваження органів управління боржника та був зобов`язаний приймати необхідні управлінські та організаційні рішення для запобігання банкрутству, та у зв`язку із чим у разі банкрутства боржника на нього могла бути покладена субсидіарна відповідальність.
Також колегія суддів відхиляє доводи представника відповідачів щодо відсутності заборони чи арешту на відчужене нерухоме майно на момент укладення оспорюваного заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного.
Матеріали справи не містять відомостей щодо наявності у боржника іншого майна, крім відчуженого за договором дарування, на яке могло бути звернуто стягнення. Транспортний засіб, який належить боржнику, відповідно до інформації ТСЦ №6541 МВС України, постановою приватного виконавця Манікіна Д.С. від 03 вересня 2019 року оголошено у розшук у зв`язку з відсутністю інформації щодо місця його знаходження.
Перехід права власності на єдине майно (квартиру), на яке могло бути звернуто стягнення, на близького родича (дружину) свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок можливого судового рішення про стягнення грошових коштів субсидіарної відповідальності, у зв`язку з доведенням до банкрутства ПФ "Тавріда", порушує права позивача, як правонаступника ПФ «Тавріда», та свідчить про недійсність правочину.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що  відчуження ОСОБА_1 ,   квартири   мало  місце   на   час  існування податкової  заборгованості   ПФ «Тавріда»,  яка виникла у період коли він одноосібно виконував повноваження органів управління боржника, та у подальшому стала причиною  банкрутства ПФ  «Тавріда» та фактично за  декілька  днів  до виключення його,  05 березня 2014  року, зі складу власників ПФ  «Тавріда» ; укладення  оспорюваного  правочину унеможливило стягнення з  ОСОБА_1  на виконання наказу № 923/1493/15 про примусове виконання ухвали виданого Господарським судом Херсонської області 30 липня 2019 року на підставі ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року про стягнення з  ОСОБА_1  на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн субсидіарної відповідальності, у зв`язку з доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда»; відповідачі діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно ПФ «Тавріда»,  правонаступником   якого  є   позивач. Такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Висновок суду першої інстанції про відсутність ознак фраудаторного правочину у зв`язку із недоведеністю позивачем того, що на час укладення спірного правочину 21 лютого 2014 року ОСОБА_1 мав обов`язок відповідати своїм особистим майном за боргами ПФ «Тавріда», а обставини щодо його винних дій та покладення субсидіарної відповідальності встановлені рішенням Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року по справі № 923/1493/15, є необґрунтованими, оскільки існування судового рішення про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням до банкрутства на засновника (керівника) боржника необов`язково для застосування конструкції фраудаторного правочину.
Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що оспорюваний договір був вчинений вчиненого всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), зокрема, щодо використання учасниками цивільного обороту приватного інструментарію всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та для зменшення обсягу майна боржника,  у  зв`язку   із   чим, з метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, має бути визнаний недійсним.
Щодо строку позовної давності.
У відзиві на позовну заяву, подану представником відповідачів 16 травня 2024 року заявлено про застосування строку позовної давності із посиланням на те, що позивач оскаржує договір дарування квартири від 21 лютого 2014 року, а з цим позовом звернувся до суду лише у лютому 2024 року. 
Колегія суддів відхиляє доводи представника відповідачів про звернення до суду поза межами встановленого законом строку позовної давності з огляду на таке.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України).
Враховуючи, що ні первісний стягувач,  ПФ «Тавріда», ні позивач, як правонаступник стягувача,  не  є   стороною  оспорюваного  правочину,   строк   позовної  давності  у  даному   випадку   не  може  обчислюватися  з  моменту вчинення  такого  правочину. Отже, загальний строк позовної давності в три роки повинен обраховуватися з того моменту, коли саме уповноважена особа стягувача дізналась про порушення права кредитора (кредиторів) на отримання грошових коштів внаслідок вчинення фраудаторного правочину.
Оскільки заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України) перебіг строку позовної давності для позивача має обрахуватися також з моменту коли саме уповноважена особа стягувача дізналась про порушення права кредитора (кредиторів) на отримання грошових коштів внаслідок вчинення фраудаторного правочину, а не з моменту коли довідався позивач, як правонаступник стягувача.
Матеріали справи не містять точної дати коли уповноваженій особі ПФ «Тавріда» стало відомо про порушення права кредитора (кредиторів) на отримання грошових коштів внаслідок вчинення фраудаторного правочину.
Про порушення прав уповноваженій  особі  стягувача стало  відомо  01 серпня 2019 року з часу відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу № 923/1493/15 про примусове виконання ухвали виданого Господарським судом Херсонської області 30 липня 2019 року на підставі ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПФ «Тавріда» 554 180,43 грн субсидіарної відповідальності, у зв`язку з доведенням до банкрутства ПФ «Тавріда» , що не спростовано відповідачами. Будь-які дані щодо обізнаності уповноваженої особи про порушення прав стягувача до відкриття виконавчого провадження в матеріалах справи не містяться. Крім того, зі змісту ухвали Господарського суду Херсонської області від 30 травня 2019 року у справі № 923/1493/15 вбачається, що ліквідатором банкрута ПФ «Тавріда» арбітражним керуючим Бєлоусовим І.В. 05 лютого 2019 року у судовому засіданні на огляд суду надавалась Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №71978027 від 01 листопада 2016 року, відповідної до якої за  ОСОБА_1 зареєстровано нерухоме майно (квартира) за адресою:  АДРЕСА_1 . Тобто на час розгляду справи уповноваженій особі (арбітражному керуючому) ПФ «Тавріда» про відчуження у лютому 2014 року ОСОБА_1 квартири, відомо не було. Отже за загальним правилом позовна давність мала спливти 01 серпня 2022 року.
Проте, пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції чинній на час звернення позивача до суду з цим позовом, встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 №4434-IX, який набрав законної сили 04 вересня 2025 року строки позовної давності відновлено.
Оскільки станом на час введення в Україні воєнного стану позовна давність не сплила, її перебіг до 04 вересня 2025 року був зупинений. 
Позивач  звернувся  до   суду   з   цим   позовом   21  лютого   2024  року, тому відповідно до статті 261 ЦК України немає підстав для застосування позовної давності за заявою представника відповідачів.
Щодо застосування наслідків недійсності правочину
Позивач просив застосувати наслідки визнання договору дарування недійсними. 
Такими наслідками позивач вважав скасування рішення про державну реєстрацію права та поновлення запису про право власності.
У задоволені позовних вимог ТОВ «Ніко-Тайс» про скасування рішення про державну реєстрацію права та поновлення запису про право власності вказаних позовних вимог рішенням суду першої інстанції відмовлено, з урахуванням змін мотивувальної частини в редакції постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2025 року у цій справі, у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.
Ефективним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.
Враховуючи  наведене  належним способом захисту у даному  випадку є  відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на квартиру, що розташована  за  адресою  АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Висновки щодо розподілу судових витрат
Постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України).
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. 
Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи ТОВ «Команія «Ніко-Тайс», відповідно до платіжних інструкцій, наявних в матеріалах справи сплачено судовий збір:
-за подання позовної заяви у розмірі 3028.00грн та 3028.00грн (т.1 а.с. 24,74);
-за подання апеляційної скарги у розмірі 3633.60грн та 3633.60грн (т.2 а.с. 66, 87 на звороті);
-за подання касаційної скарги у розмірі 4844.80грн (т.2 а.с.195).
Отже всього позивачем сплачено судовий збір у сумі 18168.00грн, який підлягає стягненню з відповідачів у рівних частках по 9 084.00грн з кожного.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину ухвалено без дотримання норм матеріального та процесуального права.  У зв`язку із чим апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину слід скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги, визнавши недійсним договір дарування квартири від 21 лютого 2014 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та повернути право власності на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . Розподілити судові витрати понесені позивачем.
Керуючись статтями  367,368, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» в частині оскарження рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2025  року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину скасувати і ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» в частині визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування укладений 21 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Комаренко А.М., зареєстрований у реєстрі за №192.
Повернути право власності на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» 9 084.00грн судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» 9 084.00грн судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 04 грудня 2025 року
  Головуючий                                                                                 Л. А. Приходько 
Судді:                                                                                         В. О. Бездрабко 
                                                                                                        С. В. Радченко