ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

19 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 340/2959/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Юрко І.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.06.2025 року в адміністративній справі №340/2959/25 (головуючий суддя першої інстанції – Черниш О.А.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В: 

ОСОБА_1 звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, в якому просила:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо відмови здійснити перерахунок та виплату пенсії відповідно до статті 40 Закону № 1058-IV із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески, за 2021, 2022, 2023 роки, починаючи з 11.03.2024 року;
- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області здійснити перерахунок та виплату пенсії відповідно до статті 40 Закону № 1058-IV із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески, за 2021, 2022, 2023 роки, починаючи з 11.03.2024 року.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо незастосування при обчисленні пенсії за віком ОСОБА_1 належного показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три роки, що передують зверненню за призначенням пенсії у 2023 році.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області здійснити з 06.11.2024 року перерахунок пенсії за віком ОСОБА_1 , врахувавши для обчислення пенсії заробітну плату, визначену відповідно до частини 2 статті 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2020, 2021, 2022 роки), та виплатити заборгованість, яка виникне у зв`язку з таким перерахунком.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в сумі 968,96 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що оскаржуване позивачем рішення від 18.03.2024 року № 935100133874 відповідачем не приймалось, оскільки приймалося підрозділом органу, що призначає пенсію визначеного за принципом екстериторіальності.
Вважає, що позовні вимоги заявлено до відповідача, який не є суб`єктом владних повноважень по відношенню до позивача, оскільки не приймав рішення щодо розгляду заяви позивача.
Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 1986 - 2011 роках працювала у закладах освіти.
У вересні 2011 року вона, маючи 25 років спеціального стажу, звернулася за призначенням пенсії за вислугу років як працівнику освіти. Перед цим вона залишила роботу заступника директора школи, яка дає право на таку пенсію.
Протоколом Добровеличківського РУПФУ в Кіровоградській області №6152 від 07.10.2011 року ОСОБА_1 з 29.09.2011 року призначено пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (шифр пенсії 201).
Між тим, з 30.09.2011 року ОСОБА_1 знову була прийнята на посаду заступника директора школи, у зв`язку з чим нарахування та виплату пенсії за вислугу років їй припинено.
З 19.12.2022 року їй встановлено інвалідність ІІІ групи безстроково.
У січні 2023 року позивачка звернулася до Головного управління ПФУ в Кіровоградській області із заявою від 04.01.2023 року про призначення/перерахунок пенсії, у якій просила перерахувати пенсію, вид перерахунку: перехід на інший вид пенсії – по інвалідності.
Головне управління ПФУ в Кіровоградській області розглянуло цю заяву та прийняло рішення №935100133874 від 12.01.2023 року про перерахунок пенсії, яким позивачку переведено на пенсію по інвалідності за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 04.01.2023 року (шифр пенсії 431) та призначено пенсію по інвалідності у розмірі 50% пенсії за віком.
Позивачка звільнилася з роботи 06.01.2023 року та подала заяву від 26.01.2023 року про призначення їй пенсії по інвалідності у розмірі пенсії за віком.
Головне управління ПФУ в Кіровоградській області розглянуло цю заяву та прийняло рішення №935100133874 від 31.01.2023 року про перерахунок пенсії, яким призначило позивачці з 26.01.2023 року пенсію по інвалідності у розмірі пенсії за віком (шифр пенсії 431).
За розрахунками відповідача основний розмір пенсії для позивачки з 26.01.2023 року склав 3847,13 грн., який визначений з урахуванням заробітку в сумі 9402, 28 грн. та страхового стажу – 40 років 11 місяців (коефіцієнт страхового стажу – 0,40917).
До заробітку для обчислення пенсії врахована заробітна плата за період з 01.07.2000 року по 30.09.2022 року (індивідуальний коефіцієнт заробітної плати – 1,51985) та застосований показник середньої заробітної плати – 6186, 32 грн. (єдиний показник середньої заробітної плати в Україні за 2014, 2015, 2016 роки - 3764,40 грн., підвищений на коефіцієнти збільшення: з 01.03.2019 року - на 1,17, з 01.03.2020 року - на 1,11, з 01.03.2021 року - на 1,11, з 01.03.2022 року - на 1,14).
Після звільнення з роботи позивачка перебувала на обліку в центрі зайнятості і отримувала допомогу по безробіттю, а саме з квітня 2023 року по березень 2024 року.
З 01.03.2023 року Головне управління ПФУ в Кіровоградській області здійснило перерахунок пенсії позивачки з метою її індексації відповідно до частини 2 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», підвищивши показник середньої заробітної плати на коефіцієнт збільшення 1,197, внаслідок чого основний розмір її пенсії збільшився до 4605, 02 грн.
З 01.03.2024 року Головне управління ПФУ в Кіровоградській області здійснило перерахунок пенсії позивачки з метою її індексації відповідно до частини 2 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», підвищивши показник середньої заробітної плати на коефіцієнт збільшення 1,0796, внаслідок чого основний розмір її пенсії збільшився до 4971, 58 грн.
У березні 2024 року, позивачка, досягнувши віку 60 років, звернулася до Головного управління ПФУ в Кіровоградській області із заявою від 11.03.2024 року про призначення/перерахунок пенсії, у якій просила перерахувати пенсію, вид перерахунку: перехід на інший вид пенсії – за віком.
Головне управління ПФУ в Кіровоградській області розглянуло цю заяву та прийняло рішення №935100133874 від 18.03.2024 року про перерахунок пенсії, яким позивачку переведено на пенсію за віком за Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 11.03.2024 року (шифр пенсії 101).
За розрахунками відповідача розмір пенсії за віком для позивачки з 11.03.2024 року склав 5113, 25 грн., який визначений з урахуванням заробітку в сумі 12150, 40 грн. та страхового стажу – 42 роки 1 місяць (коефіцієнт страхового стажу – 0,42083).
До заробітку для обчислення пенсії врахована заробітна плата за період з 01.07.2000 року по 30.09.2022 року (індивідуальний коефіцієнт заробітної плати – 1,51985) та застосований показник середньої заробітної плати – 7405,03 грн. (єдиний показник середньої заробітної плати в Україні за 2014, 2015, 2016 роки - 3764,40 грн., підвищений на коефіцієнти збільшення: з 01.03.2019 року - на 1,17, з 01.03.2020 року - на 1,11, з 01.03.2021 року - на 1,11, з 01.03.2022 року - на 1,14, з 01.03.2023 року - на 1,197, з 01.03.2024 року - на 1,0796.
У квітні 2025 року представник позивачки звернувся до Головного управління ПФУ в Кіровоградській області із адвокатським запитом, у якому просив перерахувати її пенсію відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2021, 2022, 2023 роки.
Відповідач надав відповідь від 22.04.2025 року про відсутність підстав для такого перерахунку.
Не погоджуючись із розміром пенсії, перерахованої та виплачуваної їй з березня 2024 року, 06.05.2025 року, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За приписом пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №1058-IV, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із даним Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частиною першою статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності даним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.
Пунктом 4-3 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV (у редакції Закону України від 03.10.2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») передбачено, що пенсії, призначені відповідно до цього Закону до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», з 1 жовтня 2017 року перераховуються із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1 %.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
При цьому, пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.
Відповідно до статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Так, згідно зі статтею 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, чинній на час призначення позивачці пенсії за вислугу років у вересні 2011 року) право на пенсію за вислугу років мають зокрема: е) працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципом диференціації розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу). Пенсія за віком розраховується за єдиною формулою для всіх (частина 1 статті 27 Закону №1058-IV), а розмір пенсії обчислюється індивідуально для кожної особи і залежить від тривалості набутого страхового стажу особи (коефіцієнта страхового стажу Кс), від величини одержуваного заробітку (доходу), з якого було сплачено страхові внески (індивідуального коефіцієнта заробітку), та часу звернення за призначенням пенсії (показника Зс - середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три роки, що передують зверненню за призначенням пенсії). Індивідуальний коефіцієнт заробітної плати визначається за кожен місяць періоду, за який враховується заробітна плата для обчислення пенсії, шляхом співвідношення суми заробітної плати застрахованої особи та середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за один і той же місяць.
Пенсія за віком призначається один раз і виплачується довічно, а особа, якій призначено таку пенсію, має право на її перерахунок, переведення на інший вид. Зокрема, переведення з одного виду пенсії на інший відповідно до частини 3 статті 45 Закону №1058-IV можливе у тому разі, якщо особі відповідно до цього Закону був призначений один з видів пенсії, визначених у статтях 9, 10 цього Закону - пенсія за віком, пенсія по інвалідності чи пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. При переведенні з одного виду пенсії, призначеної за Законом №1058-IV, на інший, показник середньої заробітної плати має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії, передбаченої Законом №1058-IV.
Якщо особа після призначення пенсії працювала, то при переведенні на інший вид пенсії для визначення її розміру за бажанням особи можуть бути враховані стаж і заробіток, набуті після призначення пенсії, що призведе до збільшення коефіцієнту страхового стажу та індивідуального коефіцієнту заробітку. Воднораз, розрахунок заробітної плати здійснюватиметься з урахуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення пенсії попереднього виду, оскільки такий показник є незмінним.
Виняток із цього правила наведений в абзаці 3 частини третьої статті 45 Закону №1058-IV і стосується випадку, коли особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати й набула після призначення пенсії не менш як 24 місяці страхового стажу, а згодом виявила бажання перейти на пенсію за віком. То при переведенні її вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною 2 статті 40 Закону №1058-IV для призначення пенсії (за три роки, що передують року звернення із заявою про перехід на пенсію за віком).
Отже, переведення з одного виду пенсії на інший – це процедура, яка передбачає зміну виду пенсії, раніше призначеної особі, в межах того ж Закону.
Разом з тим, Законом України «Про пенсійне забезпечення» для окремих категорій працівників передбачений особливий вид пенсійного забезпечення, обумовлений зайнятістю на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності/придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Таким особам призначаються пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років – забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Пенсії за вислугу років призначаються у разі звільнення з роботи, що дає право на цей вид пенсії. У разі зарахування після призначення пенсії за вислугу років на роботу, яка дає право на цей вид пенсії, виплата пенсії припиняється і поновлюється з дня, що слідує за днем звільнення з роботи.
У випадку призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а в подальшому при виявленні такою особою бажання отримувати пенсію відповідно до Закону №1058-IV (за віком / по інвалідності / у зв`язку з втратою годувальника), має місце саме нове призначення пенсії, а не переведення згідно з частиною 3 статті 45 Закону №1058-IV. У такому разі особа має право на призначення пенсії за віком із врахуванням для обчислення пенсії заробітної плати, визначеної відповідно до частини 2 статті 40 Закону №1058-IV, – із застосуванням показника середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №876/5312/17).
Як встановлено судом першої інстанції, з 29.09.2011 року позивачці призначено пенсію за вислугу років як працівнику освіти відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», п.2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, з огляду на наявність спеціального стажу роботи за Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909.
На момент призначення позивачці пенсії за вислугу років їй виповнилося 47 років, а її страховий стаж складав 29 років. Тоді вона не відповідала умовам призначення пенсії за віком, наведеним у статті 26 Закону №1058-IV.
У зв`язку з зарахуванням позивачки на роботу, яка дає право на пенсію за вислугу років, виплата їй цієї пенсії була припинена 30.09.2011 року.
Після цього, позивач продовжувала працювати і приймала участь в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування зі сплатою страхових внесків. Позивачка працювала на педагогічних посадах до 06.01.2023 року і виплата пенсії за вислугу років їй вже не поновлювалася.
За призначенням пенсії за Законом №1058-IV позивачка звернулася вперше 04.01.2023 року, з огляду на встановлення їй 19.12.2022 року інвалідності ІІІ групи, а у заяві від 26.01.2023 року просила призначити їй пенсію по інвалідності у розмірі пенсії за віком. На той момент їй виповнилося 58 років, а її страховий стаж складав 40 років і вона відповідала умовам призначення пенсії по інвалідності у розмірі пенсії за віком, передбаченим у статтях 30, 32, 33 Закону №1058-IV.
Отже, позивач з 19.12.2022 року набула право на пенсію по інвалідності у розмірі пенсії за віком на умовах Закону №1058-IV, із новим обчисленням її розміру відповідно до статей 27, 28 Закону №1058-IV, виходячи із заробітку, визначеного у порядку статті 40 Закону №1058-IV.
З урахуванням наведеного, відповідно до пункту 2 частини першої статті 45 Закону №1058-IV позивачці як особі з інвалідністю ІІІ групи за її заявами від 04.01.2023 року, від 26.01.2023 року мала бути призначена пенсія по інвалідності з дня встановлення інвалідності, а саме з 19.12.2022 року, у розмірі пенсії за віком. Заробіток для обчислення пенсії мав визначатися за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року, з можливістю врахування заробітку за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року, як це передбачено частиною першою статті 40 Закону №1058-IV. Заробіток мав визначатися за формулою, наведеною у частині 2 статті 40 Закону №1058-IV – із застосовуванням усередненого показника середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, а саме за 2020, 2021, 2022 роки (12236,71 грн.).
Проте, відповідач замість призначення позивачці пенсії по інвалідності із новим обчисленням заробітку, страхового стажу та розміру пенсії, рішенням №935100133874 від 12.01.2023 року здійснив з 04.01.2023 року перерахунок пенсії відповідно до частини 3 статті 45 Закону №1058-IV, пункту 4-3 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV. Для обчислення пенсії по інвалідності у розмірі пенсії за віком відповідач використав показник середньої заробітної плати за 2014, 2015, 2016 роки, проіндексований відповідно до частини другої статті 42 Закону №1058-IV у 2019 – 2022 роках (6186, 32 грн.).
Це призвело до неправильного визначення розміру пенсії по інвалідності (у розмірі пенсії за віком), на яку позивачка мала право з 19.12.2022 року, а почала отримувати з 26.01.2023 року.
Позивач після призначення їй пенсії по інвалідності та звільнення з роботи перебувала на обліку у державній службі зайнятості як безробітня та отримувала допомогу по безробіттю, у зв`язку з чим набула додатковий страховий стаж.
За її заявою від 11.03.2024 року її переведено на пенсію за віком, як це передбачено абзацами 1, 2 частини 3 статті 45 Закону №1058-IV. При цьому відповідач здійснив перерахунок пенсії, врахувавши додатково набутий страховий стаж та переглянувши коефіцієнт страхового стажу. Для обчислення розміру пенсії за віком відповідач використав ту саму заробітну плату, з якої обчислювалася/перераховувалася пенсія позивачці по інвалідності (обчислена відповідно до пункту 4-3 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV із застосуванням показника середньої заробітної плати за 2014, 2015, 2016 роки та проіндексована відповідно до частини 2 статті 42 Закону №1058-IV у 2019 - 2023 роках (7405,03 грн.).
Відповідач неправильно визначив у рішенні №935100133874 від 18.03.2024 року розмір заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії, що призвело до заниження розміру пенсійних виплат, належних позивачці з 11.03.2024 року.
Відповідно до наведеного, позивач продовжує отримувати пенсію за віком у неправильному/заниженому розмірі, позаяк для обчислення її пенсії не застосовується належний показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії на умовах Закону №1058-IV, а саме за 2020, 2021 та 2022 роки (12236,71 грн.).
При цьому, до позивача не може бути застосована норма абзацу 3 частини третьої статті 45 Закону №1058-IV, що дає право на обчислення пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) за три роки, що передують року звернення із заявою про перехід на пенсію за віком, з огляду на те, що її страховий стаж, відпрацьований/набутий після призначення пенсії по інвалідності, становить менше 24 місяців.
Отже, вимоги позову про застосування при обчисленні пенсії показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2021, 2022, 2023 роки (13559, 41 грн.), є безпідставними.
У ході розгляду справи суд першої інстанції правильно установив, що позивач пропустила строк звернення до суду з позовними вимогами за період з 11.03.2024 року по 05.11.2024 року, тож позов у цій частині вимог залишено без розгляду, а спірними є правовідносини, починаючи з 06.11.2024 року.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач у спірних правовідносин допустив протиправну бездіяльність, оскільки при обчисленні пенсії за віком ОСОБА_1 не застосовує належний показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три роки, що передують її зверненню за призначенням пенсії за Законом №1058-IV, як це передбачено частиною 2 статті 40 цього Закону.
Тож позов слід задовольнити частково та зобов`язати відповідача здійснити позивачці перерахунок пенсії за віком з 06.11.2024 року, врахувавши для обчислення пенсії заробітну плату, визначену відповідно до частини 2 статті 40 Закону №1058-IV (застосувавши у формулі показник Зс, обчислений як середній показник за 2020, 2021, 2022 роки), та виплатити їй заборгованість, яка виникне у зв`язку з таким перерахунком.
Такий обов`язок слід покласти саме на Головне управління ПФУ в Кіровоградській області – територіальний орган ПФУ, у якому на обліку перебуває позивачка за місцем свого проживання та який виплачує їй пенсію за віком.
Твердження відповідача про те, що заява позивачки від 11.03.2024 року розглядалася та рішення за нею приймалося не Головним управлінням ПФУ в Кіровоградській області, а за принципом екстериторіальності іншим територіальним органом ПФУ – Головним управлінням ПФУ в Донецькій області – належними доказами не підтверджені. Рішення №935100133874 від 18.03.2024 року, як свідчать його реквізити, приймало саме Головне управління ПФУ в Кіровоградській області. У матеріалах пенсійної справи позивачки, копії якої надані відповідачем на вимогу суду, відсутні будь-які розпорядчі акти Головного управління ПФУ в Донецькій області (рішення, протоколи, розпорядження), які б стосувалися спірних правовідносин.
Враховуючи наведені вище обставини, в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини першої статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною четвертою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року в адміністративній справі №340/2959/25 залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року в адміністративній справі №340/2959/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Головуючий - суддя С.В. Білак 

суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Чабаненко