КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
28 січня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/575/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Писаної Т. О., Левенця Б. Б.,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Божка Андрія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Савицького О. А.
від 12 листопада 2024 року
у цивільній справі № 761/11206/24 Шевченківського районного суду міста Києва
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»
до ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан»
про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
26.03.2024 ТОВ «Діджи Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «Мілоан», про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про споживчий кредит № 4216539 від 17.05.2021 (далі - кредитний договір) у сумі 20 015,00 грн, витрати по сплаті судового збору у сумі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6 000,00 грн.
Обґрунтовуючи позов, зазначав, що 17.05.2021 між відповідачем та первісним кредитором укладено договір, за яким позичальник отримав 5 000 грн строком на 30 днів (до 16.06.2021) під 0,01% на день, із базовою ставкою 5% на день. Кредитор виконав свої зобов`язання, перерахувавши кошти. Позивач стверджує, що відповідач здійснив дії щодо продовження строку кредитування на 60 днів на стандартних умовах, проте борг не повернув. На підставі договору відступлення прав вимоги від 13.09.2021 позивач набув права вимоги та просив стягнути заборгованість у розмірі 20 015,00 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 листопада 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 28 437 грн 40 коп., з яких: 5 000 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 15 015 грн 00 коп. - заборгованість за процентами; 2 422 грн 40 коп. - витрати по сплаті судового збору; 6 000 грн 00 коп. - витрати на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі адвокат Божко А. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині стягнення процентів та витрат на правничу допомогу через неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково стягнув проценти за користування кредитом у розмірі 15 000,00 грн, нараховані поза межами строку кредитування (після 16.06.2021), оскільки апелянт не надавав згоди на продовження строку дії договору, а одностороння пролонгація з підвищенням процентної ставки суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 від 05.04.2023, згідно з якою право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти (ст. 1048 ЦК України) припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Також апелянт стверджує, що неповернення коштів у строк не є відкладальною обставиною для автоматичного продовження договору, а є порушенням зобов`язання, за яке настає відповідальність згідно зі ст. 625 ЦК України, а не нарахування договірних процентів. Щодо витрат на правничу допомогу, апелянт наголошує на відсутності доказів повноважень адвоката Міньковської А. В. (відсутній ордер), підписанні позову іншою особою ( ОСОБА_2 ) та відсутності доказів фактичної оплати послуг, що робить стягнення 6 000,00 грн безпідставним.
У відзиві представник позивача (ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС») просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що апелянт добровільно уклав договір та погодився з його умовами, підписавши його електронним ідентифікатором. Позивач зазначає, що пункт 2.3.1.2 Договору передбачає автоматичне збільшення строку кредитування (пролонгацію) до 60 днів у разі користування коштами після завершення первісного строку, при цьому застосовується стандартна ставка 5%, що є погодженою умовою договору. Стверджує, що нарахування процентів є правомірним на підставі ст. 629 ЦК України (обов`язковість договору), а посилання апелянта на неправомірність нарахувань спростовується умовами самого Договору та розрахунками, які апелянт не спростував власним контррозрахунком чи висновком експертизи. Щодо правничої допомоги, позивач вказує, що надав суду договір, додаткову угоду, акт виконаних робіт та детальний опис послуг, що є достатнім підтвердженням понесених витрат, які є співмірними зі складністю справи, а факт оплати (аванс чи післяплата) не є визначальним для розподілу витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на Шевченківського районного суду міста Києва від 12 листопада 2024 року в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження на електрону пошту та до електронного кабінету позивача та представника відповідача (апелянта) (а.с. 106-113).
Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення суду перевіряється в межах вимог та доводів апеляційної скарги, а саме в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими поза межами строку кредитування, та стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли договірні правовідносини, умови яких Позивачем виконані належним чином шляхом надання коштів, тоді як Відповідач свої зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів не виконав. Встановивши, що Відповідачем нібито було здійснено дії щодо продовження строку кредитування на стандартних умовах на загальний строк 60 днів, суд дійшов висновку про обґрунтованість нарахування процентів у розмірі 15 015,00 грн згідно з наданим Позивачем розрахунком. Керуючись ст. ст. 526, 629, 1054 ЦК України, суд визнав вимоги доведеними через відсутність доказів погашення боргу та задовольнив позов у повному обсязі, включаючи судові витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн, які суд визнав документально підтвердженими.
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за процентами, нарахованими поза межами строку дії договору (в розмірі 15 000,00 грн), та витрат на правничу допомогу з наступних підстав.
Судом встановлено, що 17.05.2021 між третьою особою, правонаступником якого є позивач (на підставі договору відступлення прав вимоги № 07Т від 13.09.2021), та відповідачем було укладено кредитний договір. Згідно з п. 1.1 Договору кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3 договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцеві кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі.
Зокрема, сторонами були погоджені наступні істотні умови:
Відповідно до п. 1.2 Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 5 000,00 грн.
Згідно з п. 1.3 Договору кредит надається строком на 30 днів з 17.05.2021 (строк кредитування).
Відповідно до п. 1.4 Договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії та процентів (дата платежу) визначена 16.06.2021.
Відповідно до п. 1.5.2 Договору проценти за користування кредитом у межах строку кредитування становлять 15,00 грн, які нараховуються за ставкою 0,01% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування.
Згідно з п. 1.6 Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,0% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування.
За змістом п. 6.1 Договору він укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника.
Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, помилково виходив з того, що нарахування процентів після 16.06.2021 здійснено правомірно відповідно до умов Договору, а відповідач своїми діями (неповерненням коштів) фактично продовжив строк кредитування. Такий висновок не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 сформувала правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом (стаття 1048 ЦК України) припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах (після спливу строку виконання зобов`язання) забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а не ст. 1048 ЦК України.
Судом беззаперечно встановлено, що згідно з п. 1.3 Договору строк кредитування становив 30 днів - з 17.05.2021 по 16.06.2021 включно. Процентна ставка у цей період становила 0,01% на день (п. 1.5.2 Договору). 
Доводи Позивача про те, що відбулася автоматична пролонгація договору на 60 днів за підвищеною ставкою 5% (п. 1.6 Договору) виключно через факт неповернення коштів, суперечать природі договору споживчого кредитування та вимогам закону. Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування», будь-яка зміна істотних умов договору, зокрема строку повернення кредиту та розміру процентної ставки, потребує чіткої та однозначної згоди споживача.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів (зокрема, акцептованих додаткових угод, доказів сплати комісій за пролонгацію тощо), які б свідчили про волевиявлення позичальника (апелянта) на продовження строку дії договору після 16.06.2021 на нових, значно гірших умовах. Сам лише факт прострочення повернення кредиту не може вважатися згодою на продовження строку користування ним.
Оскільки позивач заявив вимогу саме про стягнення процентів за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України), а не штрафних санкцій чи 3% річних та інфляційних втрат (ст. 625 ЦК України), нарахування 15 000,00 грн процентів за період після 16.06.2021 є безпідставним. Суд першої інстанції помилково ототожнив факт неповернення коштів із волевиявленням сторін на продовження строку кредитування, застосувавши умови щодо надвисокої процентної ставки, яка за своєю правовою природою у позадоговірний період є заходом відповідальності, вимога про застосування якого не заявлялася. 
Таким чином, стягненню підлягає лише тіло кредиту у розмірі 5 000,00 грн та проценти, нараховані в межах погодженого строку (30 днів) за ставкою 0,01%, що становить 15,00 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.
Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та обсягом наданих послуг. Верховний Суд у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру.
Матеріали справи свідчать про те, що позовна заява була підписана та подана представником ОСОБА_2. на підставі довіреності, яка діє як уповноважена особа позивача, і матеріали справи не містять доказів наявності у такої особи статусу адвоката, що надає правову допомогу на підставі договору. Водночас, витрати заявлені на оплату послуг іншої особи - адвоката Міньковської А. В. Відсутність у матеріалах справи ордеру або довіреності саме на адвоката Міньковську А. В. на момент подання позову, а також той факт, що всі процесуальні дії (зокрема підписання позову) вчиняла інша особа, мають наслідком недоведеність реальності надання послуг саме цим адвокатом у суді першої інстанції. Зазначене виключає можливість покладення на відповідача витрат, які фактично не були пов`язані з наданням професійної правничої допомоги заявленим адвокатом, а тому задоволення судом першої інстанції вимог про стягнення 6 000,00 грн судових витрат є помилковим.
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення процентів поза межами строку кредитування у розмірі 15 000,00 грн та в частині розподілу судових витрат, із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог та здійсненням нового розподілу судових витрат відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України.
Щодо судового збору за подання позову. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимоги на суму 20 015,00 грн. Задоволено вимоги на суму 5 015,00 грн (5 000 грн тіла кредиту + 15 грн відсотків), що становить 25,06% від ціни позову. Сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 422,40 грн підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно до задоволених вимог: 2 422,40 грн * 25,06% = 606,96 грн.
Щодо судового збору за подання апеляційної скарги. 
Апеляційна скарга відповідача задоволена повністю (оскаржувалась лише частина рішення щодо відсотків та судових витрат, і в цій частині рішення скасовано). Оскільки скаргу задоволено, сплачений відповідачем (апелянтом) судовий збір у розмірі 3 633,60 грн підлягає стягненню з позивача у повному обсязі.
Щодо витрат на правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції.
Витрати позивача на правничу допомогу у суді першої інстанції відшкодуванню не підлягають у зв`язку із недоведеністю їх реальності, а в суді апеляційної інстанції у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та відповідно ухваленням рішення про відмову у відповідній частині позовних вимог.
У зв`язку із вищевикладеним, резолютивна частина рішення викладається у редакції про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальному розмірі 5 015,00 грн та витрат по сплаті судового збору у розмірі 606,96 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Божка Андрія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 листопада 2024 року в частині стягнення заборгованості за процентами у розмірі 15 000,00 грн та стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн, а також у частині розподілу судового збору - скасувати.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 15 000,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.
Викласти резолютивну частину рішення суду першої інстанції у наступній редакції:
«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за Договором про споживчий кредит № 4216539 від 17.05.2021 в загальному розмірі 5 015 (п`ять тисяч п`ятнадцять) гривень 00 копійок, яка складається з:
5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок - заборгованість за тілом кредиту;
15 (п`ятнадцять) гривень 00 копійок - заборгованість за процентами.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 606 (шістсот шість) гривень 96 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Б. Б. Левенець