справа № 166/1492/25
провадження № 1-кп/166/18/26
категорія: 387
ВИРОК
іменем України
05 лютого 2026 року с-ще Ратне
Ратнівський районний суд Волинської області в складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 62025140130000525, відомості про яке внесено до ЄРДР 15 квітня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кортеліси Ратнівського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця ІНФОРМАЦІЯ_2 , молодшого сержанта, несудимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, 
установив:
ОСОБА_5 відповідно до наказу тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_2 ) від 26.11.2024 № 336 із 26 листопада 2024 року зарахований до списків особового складу на всі види забезпечення, призначений на посаду гранатометника 2 відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб уведено воєнний стан, який діє й на цей час. 
Будучи військовослужбовцем за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 , молодший сержант ОСОБА_5 відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний додержуватися Конституції та законів України, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, знати та виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Однак молодший сержант ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, не отримавши дозволу відповідного командира (начальника), 17 грудня 2024 року, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 08 год 00 хв, самовільно залишив місце постійної дислокації ІНФОРМАЦІЯ_2 , що розташований за адресою АДРЕСА_2 .
У період часу з 17 грудня 2024 року до 18 серпня 2025 року молодший сержант ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України і не звільнений з військової служби, без поважних причин був відсутній на службі та не виконував службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд.
18 серпня 2025 року ОСОБА_5 розшукали співробітники ІНФОРМАЦІЯ_4 та доставили до Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Луцьку) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, чим припинено вчинення останнім цього кримінального правопорушення. 
Обвинувачений винуватість у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, дав показання про те, що місце служби залишив, оскільки він за станом здоров`я не може нести службу, бо у зв`язку із травмою має інвалідність ІІ групи. З метою проходження МСЕК у 2016 році був направлений Ратнівською ЦРЛ у Камінь-Каширську ЦРЛ, де діяла МСЕК. За результатами огляду МСЕК будь-яких довідок йому на руки не видали, не виключає, що документи скерували у Волинську обласну лікарню. Продовжувати проходити службу відмовляється. Вказав, що висновок ВЛК про придатність для несення військової служби не оскаржував, він військової присяги не приймав, на посаду до ІНФОРМАЦІЯ_2 не заступав. Зазначив, що згідно із записами у військовому квитку він знятий з обліку, тому нести службу не зобов`язаний. 
Незважаючи на невизнання ОСОБА_6 винуватості у скоєнні злочину, наявність у його діях ознак злочину доводиться такими доказами.
Загальновідомим є те, що в Україні з 24 лютого 2022 року дотепер у зв`язку із повномасштабним вторгнення російської федерації тривають воєнний стан і загальна мобілізація.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.
Так, суд установив, що згідно із витягом із наказу в.о.начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 № 336 від 26.11.2024 молодший сержант ОСОБА_5 призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період, призначений на посаду гранатометника 2 відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , із 26 листопада 2024 року зарахований до списків особового складу, на всі види забезпечення, вважається таким, що справу і посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків. 
У зв`язку із призовом на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_5 у Збройні Сили України 26 листопада 2024 року останній у цей же день був знятий із військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що свідчать відповідні записи у військовому квитку НОМЕР_1 . Відтак доводи обвинуваченого про те, що він, як такий, що знятий із військового обліку, не має обов`язку із несення військової служби, є безпідставними.
Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, ОСОБА_5 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.
Разом з цим, обвинувачений, достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення.
Відповідно до витягу із наказу в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 № 357 від 17.12.2024 постановлено молодшому сержанту ОСОБА_5 із 17 грудня 2024 року призупинити виплату грошового забезпечення, як такому, що відсутній на службі з невідомих причин із грудня 2024 року. 
Із рапорта командира взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 від 17.12.24 вбачається, що на ранковому шикуванні під час перевірки наявності особового складу 17 грудня 2024 року в місці розташування ІНФОРМАЦІЯ_2 в с-щі Ратне Ковельського району Волинської області молодший сержант ОСОБА_5 був відсутній. Пошукові заходи виявилися не результативними: на телефонні дзвінки ОСОБА_5 не відповідав, його місцезнаходження установити не вдалося. 
На підставі вказаного рапорта начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 17 грудня 2024 року скерував на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 , начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 довідку-доповідь №3657 за фактом самовільного залишення місця несення служби (без зброї) військовослужбовцем за мобілізацією 
ОСОБА_5 начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 наказом №141-агд від 17.12.2024 постановив провести службове розслідування за цим фактом. Згідно із актом службового розслідування від 24.01.25 молодший сержант ОСОБА_5 17 грудня 2024 року самовільно залишив місце несення служби – ІНФОРМАЦІЯ_8 . Причиною цього правопорушення є низькі морально-ділові якості ОСОБА_5 , його незадовільне відношення до виконання обов`язків військової служби, грубе порушеннями вимог ст.ст. 11, 13, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту щодо обов`язку дотримуватися дисципліни, належного виконання покладених на нього обов`язків військової служби, утримання від негідних вчинків. За результатами службового розслідування запропоновано притягнути ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності, скерувати заяву-повідомлення про кримінальне правопорушення до правоохоронних органів.
Свідок ОСОБА_11 , діловод групи документального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 , дала показання про те, що ОСОБА_5 неодноразово не прибував на службу. Уперше ОСОБА_5 не з`явився на службу 30 листопада 2024 року та був відсутній до 02 грудня 2024 року, тоді його доставили до місця служби військовослужбовці підрозділу Військової служби правопорядку. Удруге ОСОБА_5 був відсутній на службі в період із 04 грудня 2024 року по 13 грудня 2024 року. Після повернення на службу ОСОБА_5 17 грудня 2024 року втретє залишив місце служби й до ІНФОРМАЦІЯ_2 уже не повернувся. Про наявність поважних причин відсутності на службі у ОСОБА_5 їй, як діловоду, не відомо, останній будь-яких документів на підтвердження таких причин не подавав. ОСОБА_5 про інвалідність не повідомляв, на хвороби не жалівся, однак заявляв про небажання служити, не називаючи причини. 
Свідок ОСОБА_12 , інструктор відділення рекрутингу і комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 , дав показання про те, що під час ранкової перевірки особового складу 17 грудня 2024 року було виявлено відсутність на шикуванні ОСОБА_5 . До цього ОСОБА_5 двічі самовільно не прибував на службу, один раз його доставляли працівники ВСП, про інший – йому не відомо. Із ОСОБА_5 він познайомився на ранковому шикуванні, де його представили особовому складу. 
Про небажання нести військову службу обвинувачений стверджував у судовому засіданні.
Його доводи про те, що нести службу він не може за станом здоров`я у зв`язку із інвалідністю ІІ групи не підтверджені жодними доказами. 
ОСОБА_5 на лікуванні у військовій частині НОМЕР_2 у період із 17 грудня 2024 року по 18 серпня 2025 року (день видачі довідки) не перебував, про що свідчить довідка в.о. командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_13 №8146 від 18.08.25.
За результатами проведення медичного обстеження військово-лікарською комісією 26 листопада 2024 року військовослужбовець ОСОБА_5 визнаний придатним до військової служби. Вказаного висновку ОСОБА_5 не оскаржував. 
Додані захисником до матеріалів справи медична карта стаціонарного хворого №4796, епікриз з історії хвороби видані Брестською міською лікарнею республіки білорусь у липні 2009 року. Вказані документи відомостей про інвалідність не містять. За клопотанням сторони захисту суд оголошував перерву для надання документів із закладів охорони здоров`я України на підтвердження таких доводів обвинуваченого. Однак, як повідомила захисник, у Ратнівській центральній районній лікарні в карті хворого ОСОБА_5 жодних відомостей про інвалідність не має, натомість наявна інформація про позитивні результати проведеного у 2022 році медичного огляду ОСОБА_5 , як водія, для отримання права керування вантажними транспортними засобами, що підтвердив сам обвинувачений у судовому засіданні. 
Сторона захисту клопотання про призначення експертиз, витребування доказів, право на яке суд роз`яснив, не заявляла. 
Відтак жодних поважних причин для залишення місця несення служби обвинувачений не мав. 
Таким чином, суд на підставі досліджених доказів дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_5 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, - самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Вирішуючи питання про призначення покарання, суд дійшов такого висновку. 
В умовах воєнного стану законодавець посилив відповідальність військовослужбовців, зокрема за самовільне залишення місця служби. Так, Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» 2839-IX від 13.12.2022, частина 1 статті 75 КК України та частина 1 ст. 69 КК України викладені у новій редакції, яка унеможливлює звільнення від відбування покарання з випробуванням та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, зокрема за кримінальне правопорушення, передбачене статтею 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Таким чином, оскільки ОСОБА_5 учинив триваюче кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 407 КК України, яке розпочато і закінчено після внесення змін до ст.ст. 69, 75 КК України, відсутні підстави для його звільнення від відбування покарання з випробуванням та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Окрім того, звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за самовільне залишення місця служби в умовах воєнного стану не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки, створить у таких осіб впевненість у безкарності за самовільне залишення місця служби, а також відмову від захисту Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим. Такий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 30.01.2024 № 336/5209/22.
Суд зауважує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
При призначенні виду покарання обвинуваченому суд ураховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є закінченим тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на спостереженні лікарів нарколога й психіатра не перебуває, негативно характеризується за місцем несення служби.
Обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання, суд не встановив.
Таким чином, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним кримінальних правопорушень можливе при призначенні покарання виключно у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально. 
До набрання вироком законної сили суд залишає обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки передбачених ч. 3 ст. 377 КПК підстав для зміни запобіжного заходу не вбачає.
Суд зараховує у строк відбування покарання строк перебування обвинуваченого під вартою, який згідно із протоколом затримання тривав, починаючи із 15 год 15 хв 18 серпня 2025 року до ухвалення судом цього вироку, із передбаченого ч.5 ст.72 КК України співвідношення: одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.
Речові докази, процесуальні витрати у провадженні відсутні.
Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
Строк відбування покарання рахувати з 05 лютого 2026 року.
Зарахувати у строк покарання строк тримання  ОСОБА_5 під вартою з 18 серпня 2025 року до 04 лютого 2026 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід на час вступу вироку в законну силу залишити попередній - тримання під вартою.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Волинським апеляційним судом. 
Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду через Ратнівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою, - із дня отримання копії вироку. 
Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Суддя Ратнівського 
районного суду ОСОБА_1