Номер провадження: 22-ц/813/766/26 
Справа № 523/8727/25
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який збільшила до розгляду справи по суті, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 72 413,00грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що у сторін по справі народилася дочка, ОСОБА_3 , яка проживає разом з позивачкою перебуває на її утриманні. За твердженням ОСОБА_1 відповідач не приймає участі в утриманні дитини, внаслідок чого вона була вимушена працювати повний робочий день, а як наслідок необхідність відвідування малолітньою дитиною приватного дитячого садочку. Крім того, позивач стверджує, що відвідування приватного дитячого садочку покликано віком дитини, яка потребує особливого догляду, харчування та уваги. За період з квітня 2024 року по серпень 2025 року позивач сплатила за відвідування дитиною садочку 136 950 грн, половину суми якої (68 475 грн) вона просить стягнути з відповідача.
Окрім цього впродовж 2024 року малолітній ОСОБА_3 були поставлені щеплення на суму 4690 грн. Також в період з лютого 2025 року по березень 2025 року у зв`язку з лікуванням дитини позивач понесла витрати на суму 3186 грн. Таким чином позивач просить стягнути з відповідача 1/2 частин вказаних витрат у розмірі 3938 грн. 

Позиція відповідача у суді першої інстанції.
16 червня 2025 року ОСОБА_2 направив відзив на позовні вимоги в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що він отримує щомісячний дохід в розмірі 8000 грн, з яких він витрачає на аліменти на користь Варвари 1500 грн, аліменти на сина ОСОБА_4 2500 грн, стягнення за іншими виконавчими листами 2400 грн. На життя йому залишається 1600 грн. Окрім того, на його думку, витрати на приватний дитячий садок не є додатковими витратами, так як не викликані особливими обставинами, є звичайними витратами на утримання дитини, які прирівнюються до аліментів, вибір приватного садочку був особистим рішенням позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені додаткові витрати на дитину в розмірі 3938 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 гривень.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення норма матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у зв`язку з тим, що відповідач не бере участі в утриманні малолітньої доньки, не здійснював утримання скаржника до досягнення дитиною трьох років, відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України, ОСОБА_1 , щоб забезпечити себе та малолітню доньку, з квітня 2024 року почала працювати повний робочий день, а малолітня донька пішла до приватного дитячого садочку. 
Необхідність відвідування малолітньою донькою приватного дитячого садочку є крайньою та тимчасовою необхідністю, що викликана особливими обставинами, це:
по-перше: те, що у зв`язку з тим, що відповідач взагалі не бере участі в житті малолітньої доньки, не допомагав матеріально скаржнику, скаржник не мала можливості знаходиться у відпустці по догляду за дитиною та чекати чергу до державного садочку, а тому, щоб забезпечити себе та достойний рівень життя малолітньої доньки ОСОБА_1 змушена була працювати та віддати малолітню доньку, якій на той час був один рік та чотири місця до приватного садочку; 
по-друге: відповідно до діючого законодавства в нашій державі та в нашому місті не має державних дитячих садочків, які б приймали дитину молодше двох років. Так відповідно до інформації наведеної на сайті Департаменту освіти та науки Одеської міської ради http://www.asrd.org/parent/help.aspx, роздруківка надається група раннього віку це від 1 до 3 років. У Київському районі м. Одеси не має жодного державного садочка, який би прийняв дитину у віці один рік чотири місяці;
по-третє: на державні дитячі садочки дуже великі черги, скаржник зареєструвала малолітню доньку коли їй виповнилося один рік, але на час подання позовної заяви знаходилась в черзі на 91 місці.
Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення не врахував наступні особливі обставини, а саме те, що оскільки малолітня донька почала відвідування дитячого садку з одного року чотири місяця, то в силу віку потребувала особливого догляду, харчування та уваги. Приватний дитячий садок це малокомплектні групи, розвиваючи заняття, ігри, досвідчені вихователі, всебічний розвиток дитини, постійні культурно-розважальні програми. Відвідування малолітньою донькою приватного садочку було пов`язано насамперед з тим, що у скаржника є крайня необхідність працювати, щоб утримувати себе та малолітню доньку, а також те, що не має альтернативного державного садочку, який би прийняв дитину для його постійного відвідування у віці один рік чотири місяця.

Порядок розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 23 січня 2026 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що у ОСОБА_5 та ОСОБА_1 народилася дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На сьогодні ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю, ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 травня 2024р. у справі №509/1910/24 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини доходів (заробітку), щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Згідно з довідки №57 від 02.06.2025 ОСОБА_2 працює у ТОВ «Автонова-Д Плюс» з 10 лютого 2023 року на посаді менеджеру із збуту та за листопада 2024 до квітня 2025р. отримав дохід у вигляді заробітної плати в розмірі 39 349,59грн.
Також судом першої інстанції правильно встановлено, що у ОСОБА_2 є також діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Згідно із частиною першою статті 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Отже, виходячи з аналізу статті 185 Сімейного кодексу України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Як установлено матеріалами справи ОСОБА_3 впродовж 2024 року отримувала щеплення для профілактики дифтерії, правця, кашлюка з ревакцинацією, а також профілактики кору, паротиту, краснухи. Згідно наданих фінансових квитанцій, ОСОБА_1 сплачено 4690 грн.
Також судом встановлено та підтверджено консультативним листом лікаря-педіатра, що у березні 2025 року та квітні 2025 року ОСОБА_3 встановлені діагнози «Гострий обструктивний бронхіт, ДН0ст., ринофарингіт – постназальне затікання», «Гострий трахеобронхіт» та надано рекомендації для лікування. Згідно представлених квитанцій ОСОБА_1 було придбано ліків на загальну суму 3186 грн.
Отже, витрати в сумі 4690 грн та сумі 3186 грн, які оплатила позивачка за щеплення та лікування дитини є додатковими витратами та не відносяться до основних витрат, які батьки несуть на утримання дитини за рахунок отриманих аліментів, оскільки викликані особливими обставинами хворобою дитини та її профілактикою.
Відтак, з урахуванням принципу рівності, як прав так і обов`язків батьків щодо виховання та утримання дитини, суд дійшов висновку, що з ОСОБА_2 слід стягнути додаткові витрати в розмірі 3938,00грн., як половина витрат понесених ОСОБА_1 на лікування та щеплення дитини.
Щодо вимог про стягнення додаткових витрат понесених позивачем на приватний дитячий садочок то такі не підлягають задоволенню з огляду на таке.
У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Звертаючись до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача додаткових витрат на приватний дитячий садочок ОСОБА_1 мотивує свої вимоги віком дитини, а також особливим доглядом, харчуванням та уваги для ОСОБА_3 .
Водночас, ОСОБА_1 не надає належних та допустимих доказів того, що відвідування малолітньою ОСОБА_8 приватного дитячого садочку викликано саме особливими обставинами, зокрема її хворобою, а як наслідок викликає особливого порядку її догляду, харчування тощо. Відсутні у суду відомості про те, що відповідач ОСОБА_2 погоджувався на відвідування дитиною та оплату приватного дитячого садочку. Таке рішення було прийнято ОСОБА_1 на власний розсуд.
Що стосується посилання ОСОБА_1 на вік дитини (неповних два роки) та неможливість її влаштування у дитячий садочок комунальної власності, то така мотивація не ґрунтується на вимогах передбачених статтею 185 СК України, якою передбачені особливі обставини для стягнення додаткових витрат.
Таким чином, позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність відвідування ОСОБА_9 приватного дитячого садочку.
Відтак, такі витрати слід віднести до основних витрат, які батьки несуть на утримання дитини за рахунок отриманих аліментів, оскільки не викликані особливими обставинами.
Суд першої інстанції правильно відхилив заперечення відповідача, з огляду на те, що утримання ним інших дітей, а також наявність боргових зобов`язань по кредитним зобов`язанням не спростовують його обов`язку нести додаткові витрати на утримання дитини.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.
Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів вважає за необхідно зазначити таке.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у пункті 18 звернув увагу судів на те, що до передбаченої статті 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Тлумачення відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.
Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
У позовній заяві ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача, зокрема, додаткові витрати, які вона несе у зв`язку з відвідуванням дитиною приватного дитячого садка. Однак, вказані позивачем витрати не є додатковими витратами на дитину у розумінні ст. 185 СК України, оскільки вони не викликані особливими обставинами. Вказані витрати позивач несе на відвідування дитиною дошкільного навчального закладу і вони відносяться до основних витрат, які батьки несуть на утримання дітей.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10.01.2019 року у справі №369/11745/16-ц.
Посилання і в позовній заяві, і в апеляційній скарзі на те, що відвідування приватного дитячого садку зумовлено не утриманням відповідачем малолітньої ОСОБА_3 і необхідністю позивача працювати повний робочий день, є неспроможними з огляду на відсутність особливих обставин згідно із чинного сімейного законодавства.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Колегія суддів вважає, що фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 23 січня 2026 року.

Головуючий       Р.Д. Громік

Судді:       М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева