Копія:

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"13" січня 2026 р. Справа № 608/2306/25
Номер провадження2/608/2/2026
Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючої судді Запорожець Л. М. 
за участю секретаря с/з     Фаштиковської М. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 в місті Чортків цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, 
В С Т А Н О В И В:
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю посилаючись на те, що вона з відповідачем ОСОБА_2 перебувала в шлюбі, який був зареєстрований 20 жовтня 2007 року у Джуринській сільській раді Чортківського району Тернопільської області, актовий запис за № 16.
21 лютого 2023 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.02.2023 у справі № 607/17257/22. шлюб між нею - ОСОБА_1 (дівоче прізвище – ОСОБА_3 ) та ОСОБА_2 , було розірвано. 
В позовній заяві вказала, що їй належить 1/4 частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 . 
Частки у праві власності на згаданий житловий будинок набуті співвласниками в результаті поділу майна, що перебувало у спільній сумісній власності, виходячи з принципу рівності часток усіх членів колгоспного двору згідно ст. 123 ЦК УРСР від 1963 року та ст. 15, 17 Закону України «Про власність». 
Вона має намір подарувати свою частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте, листом № 219/01-16 від 26.06.2025 року приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області Долібою О. В. було надано роз`яснення щодо неможливості укладення договору дарування належної їй 1/4 частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок, у відповідності із п. 4.2 Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, без згоди її колишнього чоловіка ОСОБА_2 .
Дана обставина пов`язана з тим, що державна реєстрація права власності за нею на згадану частку житлового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена 22 листопада 2021 року, тобто період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .
У зв`язку із наведеним, приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області Долібою О.В., у листі № 219/01-16 від 26.06.2025 року, їй було рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання визначення правового статусу майна, набутого за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, вона змушена звернутись з даним позовом до суду. 
В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Яблокова Л. О. не з`явилися, на адресу суду поступила заява про розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги підтримують, просять задоволити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, судом належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, про що свідчить оголошення, розміщене на офіційному веб.порталі судової влади України.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України та без фіксування судового процесу, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, враховуючи заяву позивача та її представника адвоката, дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення з таких мотивів.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 (дівоче прізвище – ОСОБА_3 ) з відповідачем ОСОБА_2 перебувала в шлюбі, який був зареєстрований 20 жовтня 2007 року у Джуринській сільській раді Чортківського району Тернопільської області, актовий запис за № 16.
21 лютого 2023 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.02.2023 у справі № 607/17257/22, шлюб між ОСОБА_1 (дівоче прізвище – ОСОБА_3 ) та ОСОБА_2 , було розірвано. 
ОСОБА_1 (дівоче прізвище – ОСОБА_3 ) належить 1/4 частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 . 
Частки у праві власності на згаданий житловий будинок набуті співвласниками в результаті поділу майна, що перебувало у спільній сумісній власності, виходячи з принципу рівності часток усіх членів колгоспного двору згідно ст. 123 ЦК УРСР від 1963 року та ст. 15, 17 Закону України «Про власність».
Позивачка ОСОБА_1 (дівоче прізвище – ОСОБА_3 ) має намір подарувати належну їй 1/4 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 своїй матері - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Листом № 219/01-16 від 26.06.2025 року приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області Долібою О.В. було надано роз`яснення щодо неможливості укладення договору дарування належної позивачці 1/4 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок, у відповідності із п. 4.2 Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України без згоди мого колишнього чоловіка ОСОБА_2 .
Дана обставина пов`язана з тим, що державна реєстрація права власності за позивачкою ОСОБА_1 (дівоче прізвище – ОСОБА_3 ) на згадану частку житлового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена «22» листопада 2021 року, тобто період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , шлюб зареєстрований - 20 жовтня 2007 року та шлюб розірвано - 12 червня 2023 року.
У зв`язку з наведеним, приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області Долібою О. В. у листі № 219/01-16 від 26.06.2025 року було рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання визначення правового статусу майна набутого за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11 до Конвенції. 
Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтями 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».
Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).
Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16).
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Правовідносини щодо будівництва житлових будинків і набуття прав на них до15 квітня 1991 року регламентувалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року.
Відповідно до ст. 86 ЦК УРСР (1963 року) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.
Відповідно до положень ч.1 ст.120 ЦК УРСР (1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до роз`яснень, даних в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про власність», застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, зокрема:
- право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні;
- розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних;
- згідно зі ст.4 Постанови ВРУ «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року.
Так, у відповідності до чинного на той час законодавства, зокрема положень Цивільного кодексу Української PCP 1963 току виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.
Згідно з ст. 13 Закону Української PCP «Про сільську раду депутатів трудящих Української PCP» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку заселення, та ведення за встановленими формами погосподарських книг.
Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на житлові споруди.
На час виникнення спірних правовідносин, порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по, введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 524/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69 від 25 травня 1990 року.
Відповідно до п. 20 Вказівок суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства (сім`ї).
Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений Інструкцією, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі, належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі, й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
Згідно довідки № 742/02-19 від 06.10.2021 року, виданої Білобожинцькою сільською радою, Джуринським старостинським округом Чортківського району, Тернопільської області вбачається, що станом на 01 липня 1990 року, згідно погосподарської книги № 6 номер господарства АДРЕСА_2 проживали та були зареєстровані:
1. ОСОБА_5 – ІНФОРМАЦІЯ_2 .
2. ОСОБА_4 – ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
3. ОСОБА_6 – ІНФОРМАЦІЯ_3 .
4. ОСОБА_7 – ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Оскільки, житловий будинок АДРЕСА_1 належав до суспільної групи колгоспний двір і станом на 1 липня 1990 року членами цього колгоспного двору були: ОСОБА_5 – ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 – ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 – ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 – ІНФОРМАЦІЯ_4 , а тому спірний будинок є спільною сумісною власністю усіх його членів, кожен з яких має рівну частку у цьому будинку - по 1/4 частині (1 : 4=1/4).
ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_5 , після його смерті відкрилась спадщина на 1/4 частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , яку успадкувала як спадкоємець першої черги дружина померлого ОСОБА_4 
В свою чергу, Позивач ОСОБА_7 та ОСОБА_6 мають намір подарувати свої 1/4 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_4 
Один із подружжя може оспорювати поширення режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. 
Так, належна позивачці 1/4 частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю, яка набута з іншими співвласниками в результаті поділу майна, що перебувало у спільній сумісній власності, виходячи з принципу рівності часток усіх членів колгоспного двору згідно ст. 123 ЦК УРСР ( 1963 року) та ст. 15, 17 Закону України «Про власність».
Відповідно до частини 1 статі 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а згідно із пунктом 4 частини 2 статті 16 цього Кодексу одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення.
За змістом частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини 1 статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Неможливість оформлення свідоцтва про право на спадщину позбавляє спадкоємця за законом можливості вільно розпоряджатися майном.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є не порушеним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити в повному обсязі. 
Керуючись ст. ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4, 10, 15, 19, 23, 58, 60, 81,175,176,177, 187, 280 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 317, 321, 328, 392 ЦК України, суд, 
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 до ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 про визнання майна особистою приватною власністю - задоволити.
Визнати за ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованою та проживаючою за адресою: АДРЕСА_3 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , право особистої приватної власності на 1/4 частку у праві спільної часткової власності, на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: 45255257, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 61827204 від 25.11.2021 08:20:49, ОСОБА_8 , Білобожицька сільська рада Чортківського району, Тернопільська область. 
Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача. 
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя:/підпис/
Згідно з оригіналом:
Оригінал заочного рішення знаходиться в матеріалах справи № 608/2306/25.
Заочне рішення набрало законної сили " " __________________ року.

Суддя: Л. М. Запорожець 

Копію заочного рішення видано " " _________________ року.

Секретар: