ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" січня 2026 р. Справа №926/2973/24

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Желік М.Б.
судді Орищин Г.В.
Галушко Н.А.
за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П. 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства “Державний експортно-імпортний банк України” від 09.10.2025 (вх. №01-05/2948/25 від 10.10.2025)
на ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 24.09.2025 (повне рішення складено 29.09.2025, суддя Бутирський А.А.)
у справі №926/2973/24
за заявою Фізичної особи ОСОБА_1 , м. Чернівці
про неплатоспроможність

за участю представників сторін:
від скаржника: Мірчук В.В. (поза межами приміщення суду)
інші учасники: не з`явилися. 

Учасникам процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46 Господарського процесуального кодексу України. 
Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 24.09.2025 у справі №926/2973/24 постановлено ухвалу за результатами попереднього засідання, якою в тому числі визнано грошові вимоги АТ “Державний експортно-імпортний банк України” до ОСОБА_1 в розмірі: - 3628,63 грн. (2 черга) та 6056,00 грн. судового збору; - 169 269,42 грн., які забезпечені заставою майна боржника, а саме : земельна ділянка пл. 0,4259 га за кадастровим номером 7320585000:01:001:0318, у с. Мигове, Вижницького району, Чернівецької області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. У визнані вимоги АТ “Державний експортно-імпортний банк України” на суму 5 689 495,44 грн. – відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, кредитор звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження та відкрити апеляційне провадження; скасувати ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 24.09.2025 у справі №926/2973/24 в частині відмови у визнанні 5 689 495,44 грн. грошових вимог банку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати грошові вимоги АТ “Державний експортно-імпортний банк України” до ОСОБА_1 в повному обсязі, включити до реєстру вимог кредиторів ОСОБА_1 грошові вимоги АТ “Державний експортно-імпортний банк України” в розмірі 5 868 495,44 грн. в такій черговості: 6056,00 грн. – витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору); 4 949 737,83 грн. - друга черга вимог кредиторів; 48 101,61 грн. - третя черга вимог кредиторів (пеня, визнана рішенням суду); 864 600,00 грн. – вимоги, забезпечені заставою майна боржника; окремо внести до реєстру вимог кредиторів відомості про майно ОСОБА_1 , яке є предметом забезпечення вимог АТ “Державний експортно-імпортний банк України” відповідно до Іпотечного договору №71107Z41 від 13.09.2007; стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ “Державний експортно-імпортний банк України” 9084,00 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2025 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді – Орищин Г.В., Галушко Н.А.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 16.10.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Державний експортно-імпортний банк України” у справі №926/2973/24 залишено без руху та встановлено апелянту строк протягом 10 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків, а саме надати суду докази надсилання копії апеляційної скарги іншому учаснику справи - ПАТ “Український Інноваційний банк” та привести апеляційну скаргу у відповідність до вимог п.3 ч.2 ст.258 ГПК України щодо зазначення відомостей про інших учасників справи.
З 27.10.2025 до 14.11.2025 колегія суддів перебувала у щорічній основній відпустці.
30.10.2025 АТ “Державний експортно-імпортний банк України” подало заяву про усунення недоліків скарги, до якої додано апеляційну скаргу із зазначенням відомостей усіх учасників справи та докази надіслання копії апеляційної скарги учасникам справи.
17.11.2025 ухвалою Західного апеляційного господарського суду у задоволенні клопотання Акціонерного товариства “Державний експортно-імпортний банк України” про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Чернівецької області від 09.10.2025 у справі №926/2973/24 відмовлено; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Державний експортно-імпортний банк України” від 09.10.2025 (вх. №01-05/2948/25 від 10.10.2025) на ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 24.09.2025 у справі №926/2973/24; призначено розгляд справи в судовому засіданні на 03.12.2025; встановлено учасникам справи строк для подання суду відзивів на апеляційну скаргу до 01.12.2025; витребувано матеріали справи №926/2973/24 в Господарського суду Чернівецької області в частині розгляду грошових вимог АТ “Державний експортно-імпортний банк України” до ОСОБА_1 
27.11.2025 представник скаржника подав до суду клопотання про участь представника – Мірчука В.В. в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.11.2025 задоволено. 
28.11.2025 від Фізичної особи ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №01-04/9042/25), в якому боржник просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 24.09.2025 залишити без змін, судове засідання проводити без його участі.
01.12.2025 арбітражний керуючий Вікнянська Т.В. подала до суду клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 задоволено. 
03.12.2025 судове засідання не відбулося у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Желіка М.Б.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 розгляд справи призначено на 21.01.2026.
21.01.2026 ухвалою Західного апеляційного господарського суду відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на 27.01.2026.
26.01.2026 арбітражний керуючий Вікнярська Т.В. подала до суду клопотання (вх. № 01-04/727/26 від 26.01.2026) про проведення судового засідання без її участі. 
В судове засідання 27.01.2026 скаржник участь уповноваженого представника забезпечив, який навів свої доводи та міркування щодо вимог апеляційної скарги та просив врахувати їх при винесенні постанови. 
Інші учасники провадження у справі про неплатоспроможність участі уповноваженого представника не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. Докази, що містяться в матеріалах справи свідчать про їх поінформованість про розгляд апеляційної скарги у межах даної справи в суді апеляційної інстанції. 
За приписами пункту 2 частини першої та пункту 3 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Статтею 43 ГПК України встановлений обов`язок добросовісного користування учасниками судового процесу процесуальними правами. 
Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі “Пономарьов проти України”).
Вжиття заходів для ефективного розгляду та вирішення судового спору є обов`язком не тільки для держави, але й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі “Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії” зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Враховуючи те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, учасники були належним чином та завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для їх розгляду по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників інших учасників провадження у справі про неплатоспроможність за наявними матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, враховуючи наведені представником скаржника доводи, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а ухвала господарського суду Чернівецької області скасуванню, з огляду на наступне.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст вимог та ухвала суду першої інстанції. 

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 19.12.2024 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, призначено керуючим реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Вікнянську Т.В., попереднє засідання призначено на 04.02.2025.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 04.03.2025 припинено процедуру реструктуризації боргів фізичної особи ОСОБА_1 та повноваження керуючого реструктуризацією - арбітражного керуючого Вікнянської Т.В., скасовано мораторій на задоволення вимог кредиторів та закрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 15.05.2025 скасовано ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 04.03.2025 та повернуто матеріали справи до Господарського суду Чернівецької області для продовження розгляду справи про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .
Із грошовими вимогами до боржника звернулись АТ “Державний експортно-імпортний банк України” у сумі 5 868 495,44 грн., з них: 6056,00 грн. судового збору, 4 949 737,83 грн. (2 черга), 48 101,61 грн. (3 черга), 864 600,00 грн., що забезпечені заставою майна, виходячи із розрахунку: 46 427,24 дол. США - заборгованість за кредитом (основний борг), 90 481,07 дол. США - проценти за користування кредитом; 732,21 дол. США - 3% річних згідно ст. 625 ЦК України за прострочення зобов`язань.
Визнаючи грошові вимоги кредитора до боржника частково місцевим господарським судом висновано наступне: 
- рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці у справі №2-437/11 стягнута заборгованість за кредитним договором з боржника на користь банку у національній валюті - гривні. Кредитор не звертався зі скаргами на рішення у наведеній справі в частині стягнення з боржника сум в гривневому еквіваленті, відтак, сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, та не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.
- суд відхиляє доводи кредитора про необхідність врахування мотивувальної частини рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці у справі №2-437/11 та обставин, встановлених у мотивувальній частині судового рішення, оскільки в цьому випадку не зважаючи на те, що у судовому рішенні суду цивільної юрисдикції, на яке посилається кредитор, у мотивувальній частині встановлено факт надання кредитів у доларах США, заборгованість була стягнута у національній валюті - гривні.
- сума заборгованості вже була визначена рішенням суду, з огляду на що визначення суми заборгованості за кредитом у доларах США, зумовило б невиправдане втручання судом у принцип res judicata. Таким чином, доводи кредитора щодо існування заборгованості за кредитом у сумі 46427,24 дол. США є безпідставними.
- право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В подальшому в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
- відповідно, банк звернувшись із позовом про дострокове стягнення кредиту на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, втратив право нараховувати проценти за кредитом (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.04.2025 у справі № 916/1690/24).
- враховуючи наведене, визнанню підлягає сума вимог кредитора до боржника 169 269,42 грн. (залишок боргу по рішенню Першотравневого районного суду м. Чернівці), які забезпечені заставою наступного майна боржника: земельна ділянка пл. 0,4259 за кадастровим номером 7320585000:01:001:0318, у с. Мигове, Вижницького району, Чернівецької області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. На визначену суму заборгованості кредитором правомірно нараховано 3% річних згідно ст. 625 Цивільного кодексу України за період з 30.11.2021 по 22.02.2022, що становить 1808,63 грн.
- у визнанні решти суми 3% річних слід відмовити, оскільки кредитором безпідставно нараховано 3% річних на суму боргу 46 595,22 доларів США.
- визнанню підлягають вимоги по рішенню Першотравневого районного суду м. Чернівці у справі №2-437/11 у частині судового збору – 1700,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи – 120,00 грн.

Узагальнені доводи апелянта, заперечення сторін та інших учасників провадження. 

Вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства “Державний експортно-імпортний банк України” обґрунтовані тим, що оскаржена ухвала в частині відмови у визнанні грошових вимог банку до боржника на суму 5 689 495,44 грн. винесена з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним дослідженням всіх обставин, на підтвердження чого апелянт наводить наступні доводи:
- в заяві з грошовими вимогами до боржника банк дотримався положень ч.2 ст. 45 КУзПБ та заявив свої вимоги до боржника в національній валюті за офіційним курсом Національного банку України гривні до долара США станом на дату подання заяви з вимогами.
- судом не враховано тієї обставини, що заборгованість боржника виникла на підставі кредитного договору, за умовами якого кошти надавалися в іноземній валюті. 
- необґрунтованими є висновки місцевого господарського суду щодо зазначення, як релевантної практики висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц, оскільки правовідносини викладені у ній, не є подібними та ухвалені за інших фактичних обставин та з іншим правовим регулюванням. 
- судом також не враховано, що судове рішення у цьому випадку є лише засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. 
- рішення суду не може бути доказом розміру боргу станом на дату звернення із заявою з грошовими вимогами до боржника в межах процедури банкрутства. 
- банк не обґрунтовував свої вимоги до боржника наявністю рішення суду, натомість в підставу своїх вимог вказував на укладений між сторонами кредитний договір, заявою про видачу готівки №224 від 14.09.2007 та виписками з рахунків обліку заборгованості за вказаним договором. Таким чином, суд не дослідив належним чином долучені банком докази, які підтверджують розмір заборгованості, що у свою чергу призвело до прийняття неправомірного відхилення судом грошових вимог кредитора у заявленому розмірі. 
- за результатами прийняття рішення про стягнення заборгованості Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19.07.2011 у справі №2-437/11 не відбулася трансформація грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті, у зобов`язання у національній валюті. 
- судом неправомірно відмовлено у стягненні процентів у розмірі 90 481,07 дол. США за користування кредитом, з огляду на твердження суду про втрату кредитором права на такі нарахування після звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів на підставі ч.2 ст. 1050 ЦК України. Та не враховано при вирішенні цього питання, рішення Конституційного Суду України від 22.06.2022 у справі № 3-188/2020 (455/20) і висновки Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, відповідно до яких визнано правомірним нарахування процентів за користування кредитом по день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. 
- оскільки судом неправомірно відмовлено у визнанні грошових вимог по тілу кредиту та процентах, судом також неправомірно зменшено розмір трьох відсотків річних та невірно визначено розмір вимог, забезпечених заставою майна боржника. 

Боржник заперечуючи вимоги апеляційної скарги у повному обсязі у відзиві на апеляційну скаргу зазначив наступне:
- банком довільно тлумачиться окремі норми права, відповідно звертаючись із вимогами до боржника на суму 5 868 495,44 грн. після ухвалення остаточного рішення у справі про стягнення боргу за договором позики, банк фактично просить суд змінити попереднє рішення суду, яким вже вирішено спір по суті та стягнути курсову різницю і неправомірно нараховані проценти. 
- у резолютивній частині рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.07.2011 у справі № 2-437/11 визначено розмір зобов`язань боржника перед кредитором та вказано суму основного боргу, без зазначення його еквіваленту в іноземній валюті, з чим банк погодився. Вказане виключає двозначність до розуміння суті обов`язку боржника щодо виконання зобов`язань.
- кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні, погодився із судовим рішення, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті у якій і прийняв таке виконання.
- відповідно банк втратив право при зверненні з грошовими вимогами до боржника у справі про його неплатоспроможність визначити суму боргу з урахуванням курсової різниці не зважаючи на те, що у мотивувальній частині судового рішення по справі №2-437/11 встановлено факт надання кредиту у грошовій одиниці – долар США. Аналогічна правова позиція викладена в п.42,43,44 постанови Верховного Суду від 09.04.2025 у справі №916/1690/24.
- оскільки сума боргу визначена у рішенні суду, яке набрало законної сили, встановлення іншого розміру зобов`язань боржника зумовило б невиправдане втручання у принцип res judicata. Заявлення нових вимог про стягнення курсової різниці є спробою змінити раніше ухвалені судові рішення, якими вже остаточно вирішено спір між сторонами (постанова Верховного Суду від 30.04.2025 у справі №296/7805/21).
- нарахування банком заборгованості по процентах після звернення до суду про дострокове виконання зобов`язань по кредитному договору здійснено без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постановах від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, відповідно до яких право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно положень ч.2 ст. 1050 ЦК України. Припис абз. 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. 
- натомість в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, твердження банку про можливість нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту не залежно від дати закінчення строку кредитного договору не гуртуються на нормах закону. 
- більше того, на виконання рішення суду у справі № 2-437/2011 державне підприємство “Сетам” здійснило у 2021 році продаж іпотечного майна, за результатами проведення якого продаж його частини, а саме - земельної ділянки не відбувся. Відповідно, оскільки коштів від часткової реалізації майна було не достатньо, постановою державного виконавця від 22.03.2024 відкрито ВП № 74536942 по залишку боргу у сумі 169 269,42 грн., що і визнана місцевим господарським судом. Як вимоги, що забезпечені заставою майна боржника. 
- у справі про неплатоспроможність господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів, тощо) та або рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору. (постанова Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17).

Фактичні обставини справи, встановлені судом за результатами оцінки доказів.

Між Відкритим акціонерним товариством “Державний експортно-імпортний банк України” (змінено на Акціонерне товариство “Державний експортно-імпортний банк України” та ОСОБА_1 укладено: Кредитний договір №71107С37 від 11.09.2007, за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 84500,00 (вісімдесят чотири тисячі п`ятсот) доларів США з кінцевою датою погашення 10.09.2014 (п.2.1. Кредитного договору). За користування кредитними коштами згідно п. 2.2.1 Кредитного договору. Позичальник зобов`язався щомісячно сплачувати проценти у розмірі процентної ставки, яка визначається наступним чином - LIBOR (12М) для доларів США + 8.60%, але не менше 14% річних.
На забезпечення вимог за кредитним договором 13.09.2007 між сторонами укладено іпотечний договір, за умовами якого боржником передано в іпотеку банку належне на праві власності нерухоме майно, а саме:
1) земельну ділянку пл.0,2500 та, кадастровий номер 7320585000:01:001:0272, що знаходиться у с.Мигово, Вижницького району, Чернівецької області, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
2) житловий будинок розташований на зазначеній земельній ділянці загальною пл.32,8 кв.м., за адресою:  
АДРЕСА_1 ) земельну ділянку пл.0,0300 га, кадастровий номер 7320585000:01:001:0392. розташована у с.Мигово, Вижницького району, Чернівецької області, цільове призначення - для ведення садівництва.
4) земельну ділянку пл.0,4259 га, кадастровий номер 7320585000:01:001:0318, розташована у с.Мигово, Вижницького району, Чернівецької області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.
19.07.2011 Першотравневим районним судом м. Чернівці у справі №2-437/11 задоволено позов кредитора ПАТ “Державний експортно-імпортний банк” до ОСОБА_1 та його поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за Кредитним договором у сумі 618 807,19 грн., з них: простроченого кредиту – 508 289,47 грн.; термінових процентів – 3 360,33 грн.; прострочених процентів – 59 055,78 грн.; пені – 26 989,26 грн.; судового збору – 1700,00 грн.; витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи – 120,00 грн.
У межах виконання зазначеного рішення суду реалізовано передане в іпотеку майно боржника, зокрема земельну ділянку пл. 0,0300га за кадастровим №7320585000:01:00:0392 (Акт державного виконавця ВП № 61444136 від 13.09.2021 про проведені торги та перераховані покупцем кошти в сумі 60 160 грн.), житловий будинок загальною пл.32,8 кв.м., житл.пл.15,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку за кадастровим номером 7320585000:01:001:0272 на якій розташований будинок (Акт державного виконавця ВП № 61444136 від 12.11.2021 про проведені торги та перераховані покупцем кошти в сумі 463 190 грн.).
Земельна ділянка пл. 0,4259 за кадастровим номером 7320585000:01:001:0318, цільове призначення - для ведення садівництва, передана в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором не була реалізована.
Коштів від реалізації іпотечного майна не вистачило для повного погашення стягнутої судом суми постановою державного виконавця від 22.03.2024. відкрито виконавче провадження № 74536942 про стягнення залишку боргу в сумі 169 269,42 грн. з боржника та поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції. 

Згідно зі статтею 113 КУзПБ провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.
Подання кредиторами грошових вимог до боржника у межах провадження про неплатоспроможність фізичних осіб та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб (частина перша статті 122 КУзПБ).
Відповідно до частини другої статті 45 КУзПБ, кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення.
Забезпечені кредитори можуть повністю або частково відмовитися від забезпечення. Якщо вартості застави недостатньо для покриття всієї вимоги, кредитор повинен розглядатися як забезпечений лише в частині вартості предмета застави. Залишок вимог вважається незабезпеченим.
Склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника. Майнові вимоги кредиторів до боржника мають бути виражені в грошових одиницях і заявлені до господарського суду в порядку, встановленому цією статтею. 
Порядок набуття кредитором статусу учасника провадження у справі про банкрутство визначено в статті 45 КУзПБ, згідно з частиною першою якої конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в цьому випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником; надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України).
Покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог (постанова від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18; від 13.09.2022 у справі № 904/6251/20).
Заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, 25.06.2019 у справі № 922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17.
Відповідно до норм частини третьої статті 45 КУзПБ, заява кредитора має містити розмір вимог кредитора до боржника з окремим зазначенням суми неустойки (штрафу, пені)
Використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника. Наведене порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами. Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами з застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення обґрунтованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанова від 07.08.2019 у справі №922/1014/18).
Повно та всебічно дослідивши заяву кредитора та докази, що містяться в матеріалах справи судова колегія зазначає про наявність підстав для її часткового задоволення, що вірно встановлено місцевим господарським судом та зазначає наступне. 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Згідно з положеннями статей 1048, 1049, 1054 ЦК України на підставі кредитного договору у позичальника виникає обов`язок з повернення наданих йому банком грошових коштів (кредиту) та сплати процентів у встановлені договором строки (терміни). Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Разом з тим, невиконання зобов`язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушеннями зобов`язання, що зумовлюють настання правових наслідків, встановлених договором або законом: зміни умов зобов`язання, сплати неустойки, зокрема пені, тощо (статті 549, 610, 611 ЦК України).
У цій справі судом встановлено, що на підставі кредитного договору №71107С37 від 11.09.2007 позичальнику надано кредит у сумі 84500,00 (вісімдесят чотири тисячі п`ятсот) доларів США з кінцевою датою погашення 10.09.2014 (п.2.1. кредитного договору). За користування кредитними коштами згідно п. 2.2.1 кредитного договору позичальник зобов`язався щомісячно сплачувати проценти у розмірі процентної ставки, яка визначається наступним чином - LIBOR (12М) для доларів США + 8.60%, але не менше 14% річних.
В той же час, судом встановлено, що 19.07.2011 Першотравневим районним судом м. Чернівці у справі №2-437/11 задоволено позов кредитора ПАТ “Державний експортно-імпортний банк” до ОСОБА_1 та його поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 618 807,19 грн., з них: простроченого кредиту – 508 289,47 грн.; термінових процентів – 3 360,33 грн.; прострочених процентів – 59 055,78 грн.; пені – 26 989,26 грн.; судового збору – 1700,00 грн.; витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи – 120,00 грн.
Чинне законодавство не містить заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, тому у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 та частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання позичальником є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Подібний висновок наведений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц, від 16.01.2019 у справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц.
У той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц зазначила про те, що кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної у постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
У постанові від 22.08.2023 у справі № 904/1693/22 Верховний Суд вказав, що кредитор, який сам визначив заборгованість в еквіваленті на національну валюту - гривню України, погодився із судовими рішеннями, якими таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. Відтак, заявивши до стягнення в судовому порядку заборгованість за кредитним договором в гривневому еквіваленті та погодившись з судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, Банк втратив право при зверненні в подальшому з грошовими вимогами до боржника у справі про її неплатоспроможність визначити суму боргу з урахуванням курсової різниці. 
Наведені висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 910/25640/14.
Отже, встановивши, що у справі №2-437/11 заборгованість за кредитним договором стягнута з боржника на користь банку у національній валюті – гривні, а кредитор не звертався зі скаргами на рішення у наведеній справі в частині стягнення з боржника сум в гривневому еквіваленті, а отже погодився із прийнятим судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто, місцевий господарський суд дійшов правильних висновків, що банк, у цьому випадку, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки прийняв виконання зобов`язання у національній валюті.
Аналогічного за змістом висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 09.04.2025 у справі № 916/1690/24, а також постанові від 12.06.2025 у справі № 921/523/24.
Колегія суддів також погоджується із висновками місцевого суду щодо відсутності підстав щодо нарахування 90481,07 дол. США процентів за користування кредитом з огляду на втрату такого права у зв`язку із зверненням із позовом про дострокове стягнення кредиту на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.04.2025 у справі № 916/1690/24.
Щодо посилання скаржника на рішення Конституційного Суду України від 22.06.2022 у справі № 3-188/2020 (455/20), яке на його думку не враховано місцевим господарським судом при вирішенні цієї справи, судова колегія зазначає наступне. 
В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України вказано, що практика суду касаційної інстанції щодо можливості одночасного застосування приписів частини першої статті 1048 Кодексу та першого речення частини першої статті 1050 Кодексу в системному зв`язку з частиною другою статті 625 Кодексу з березня 2018 року зазнала докорінних змін. Ці зміни зумовлено, по-перше, зміною підходу до тлумачення статті 1048 Кодексу (щодо обов`язку боржника сплачувати проценти до дня повернення позики) у контексті визначення строку виконання зобов`язань за кредитним договором, а по-друге, новим підходом до визначення юридичної природи процентів, що їх встановлено частиною першою статті 1048 Кодексу (плата за надані грошові кошти) і частиною другою статті 625 Кодексу (міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання), та різними юридичними підставами для їх застосування.
У зв`язку з наведеним Конституційний Суд України наголошує, що забезпечення сталості та єдності судової практики є основоположною функцією Верховного Суду (частина перша статті 36 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”), яку не може здійснювати інший орган державної влади, зокрема Конституційний Суд України.
Аналіз змісту припису першого речення частини першої статті 1050 Кодексу свідчить, що він не скерований на те, щоб примусити сторони кредитного договору робити те, що не встановлено законодавством.
Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що припис частини першої статті 19 Конституції України для цілей розгляду цієї справи не є застосовним. З врахуванням зазначених висновків, визнати таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), припис першого речення частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України, що не суперечить висновкам місцевого господарського суду у цій справі. 
З врахуванням зазначеного в сукупності, судова колегія вважає висновки, що їх дійшов місцевий господарський суд під час розгляду грошових вимог банку до ОСОБА_1 такими, що відповідають фактичним обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у цьому рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а ухвала господарського суду Чернівецької області в оскарженій частині від 24.09.2025 у справі №926/2973/24 скасуванню.
В порядку положень статті 129 ГПК України судовий збір слід покласти на скаржника.
Керуючись ст.ст.86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні вимог апеляційної скарги Акціонерного товариства “Державний експортно-імпортний банк України” від 09.10.2025 (вх. №01-05/2948/25 від 10.10.2025) – відмовити.
2. Ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 24.09.2025 у справі №926/2973/24 – залишити без змін.
3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України.
Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд. 
Повна постанова складена 09.02.2026.

Головуючий суддя Желік М.Б. 

суддя Галушко Н.А. 

суддя Орищин Г.В.