ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 грудня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/553/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Головко О.В.,     
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року (суддя Єфанова О.В.) в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЛАСТ-2013» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЛАСТ-2013» звернулось до суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області форми «ПС» від 01.01.2025 №00000/1/09-02 про застосування до ТОВ «ВЛАСТ-2013» штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 1001020 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області проведено фактичну перевірку господарської одиниці, що розташована за адресою: м.Дніпро, вул.Квітки Основ`яненко, 17, де здійснює господарську діяльність ТОВ «ВЛАСТ-2013» з питань дотримання законодавства у сфері виробництва, зберігання та обліку підакцизних товарів, за результатами якої складено Акт від 25.11.2024 №3703/04-36-09-02/38936642. На підставі акту перевірки винесено податкове повідомлення-рішення від 01.01.2025 №00000/1/09-02. Позивач вважає висновки податкового органу в акті перевірки безпідставними та необґрунтованими, а тому винесене податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржником зазначено, що ТОВ «Власт 2013» здійснює господарську діяльність за адресою: Україна, Днiпропетровська обл., м. Днiпро, Новокодацький р-н, вулиця Квітки Основ`яненко, буд. 17. Основний вид діяльності 49.41 – Вантажний автомобiльний транспорт. ТОВ «Власт 2013» за адресою: м. Днiпро, Новокодацький р-н, вулиця Квітки Основ`яненко, буд. 17 має ліцензії: на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) №04670414202001467 термін дії з « 27» березня 2020 по « 27» березня 2025; на право оптової торгівлі пальним, за відсутності місць оптової торгівлі № 990614202200411 термін дії з « 02» червня 2022 по « 02» червня 2027. Відповідно до ліцензії на право оптової торгівлі пальним, за відсутності місць оптової торгівлі, здійснює оптову торгівлю пальним, та є платником акцизного податку з реалізації пального, номер запису в реєстрі (унікальний ідентифікатор) № 6156. Зазначає, що без реєстрації акцизного складу забороняється здійснення реалізації пального або отримання і реалізація спирту етилового на такому складі (п.5 Порядку). Враховуючи вищенаведене платник акцизного податку з реалізації пального повинен зареєструвати акцизний склад на місці зберігання пального. ТОВ «Власт 2013» (код ЄДРПОУ 38936642) за адресою господарської діяльності: Днiпропетровська обл., м. Днiпро, Новокодацький р-н, вулиця Квітки Основ`яненко, буд. 17 відсутній зареєстрований акцизний склад чим порушено пп. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПКУ. Таким чином, ТОВ «Власт 2013» в порушення вимог пп. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України не зареєстровано акцизний склад у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області проведено фактичну перевірку господарської одиниці, що розташована за адресою: м.Дніпро, вул.Квітки Основ`яненко, 17, де здійснює господарську діяльність ТОВ «ВЛАСТ-2013» (Позивач) з питань дотримання законодавства у сфері виробництва, зберігання та обліку підакцизних товарів, за результатами якої складено Акт від 25.11.2024 №3703/04-36-09-02/38936642.
Перевіркою встановлено порушення п.85.2 ст.85, пп.230.1.2 п.230.1 ст.230 Податкового кодексу України.
За результатами перевірки винесено податкове повідомлення-рішення форми «ПС» від 01.01.2025 №00000/1/09-02 про застосування до ТОВ «ВЛАСТ-2013» штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 1001020 грн.
ТОВ «ВЛАСТ-2013» є суб`єктом господарювання, зареєстрованим в ЄДР 15.10.2013р. основним видом діяльності якого є КВЕД 49.41 – вантажний автомобільний транспорт, а також 46.71. оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами.
У своїй господарській діяльності Товариство використовує власні та орендовані транспортні засоби, про що податковому органу надано відомості у повідомленні про об`єкти, через які проводиться діяльність (форма 20-ОПП).
Господарська діяльність Товариства здійснюється на території за адресою м. Дніпро, вул. Квітки Основ`яненко, 17, де Товариством орендовано гаражні бокси загальною площею 165,6 кв.м. для розміщення транспортних засобів. Об`єкт оренди знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 1210100000:08:792:0056 площею 0,8512 га, що перебуває у користуванні орендодавця – ОСОБА_1 . Разом з об`єктом нерухомого майна Орендареві надано право на розміщення на земельній ділянці поруч з об`єктом нерухомого майна наземних сталевих резервуарів для зберігання нафтопродуктів.
Товариство використовує у господарській діяльності наземний сталевий резервуар РГС-25 об`ємом 25 куб.м та наземний сталевий резервуар РГС-8 об`ємом 8 куб.м. Для здійснення господарської діяльності Товариством отримано наступні ліцензії:
ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), реєстраційний номер 04670414202001467 від 19.03.2020 терміном дії з 27.03.2020 по 27.03.2025 із зазначенням про адресу місць зберігання: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Квітки Основ`яненко, буд.17, загальна місткість резервуарів для зберігання пального (літри): 33000;
ліцензію на право оптової торгівлі пальним, за відсутності місць оптової торгівлі, реєстраційний номер 990614202200411, дата реєстрації 02.06.2022, термін дії з 02.06.2022 по 02.06.2027.
27.06.2022 позивач був зареєстрований платником акцизного податку з реалізації пального, при цьому згідно витягу з реєстру платників акцизного податку акцизні склади не було зареєстровано при реєстрації платником акцизного податку. Акцизні склади не реєструвались, оскільки відповідно до отриманої ліцензії на право оптової торгівлі пальним №990614202200411 від 02.06.2022 торгівля проводилась за відсутності місць оптової торгівлі.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.          
Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
У розумінні підпункту 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 ПК України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.
Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до підпункту 75.1.3. пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків/особи (пункт 80.1 статті 80 ПК України).
Відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
Як слідує зі змісту наказу від 13.11.2024 №5659-п, проведення фактичної перевірки ТОВ «ВЛАСТ-2013» призначено з метою здійснення функцій, визначених законодавством     у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального. При цьому правовою підставою для призначення перевірки у наказі вказано підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України.
Згідно з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 12.08.2021 у справі №140/14625/20, від 10.04.2020 у справі №815/1978/18, від 25.01.2019 у справі №812/1112/16, від 05.11.2018 у справі №803/988/17, від 22.05.2018 у справі №810/1394/16, від 20.03.2018 у справі №820/4766/17, за змістом яких підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України передбачає альтернативні підстави проведення фактичної перевірки, які можуть застосовуватися як у сукупності, так і кожна окремо, а саме:
- наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення платником податків вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками;
- здійснення функцій, визначених законом у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
З аналізу підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України слідує, що здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального є самостійною підставою з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання за умови дотримання процедурних питань (прийняття наказу, вручення наказу, направлень, пред`явлення службових посвідчень) та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства. В цьому випадку достатньо факту покладення на контролюючий орган здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (виробництво і обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального).
Відповідні функції контролю передбачені підпунктами 19-1.1.4, 19-1.1.14, 19-1.1.16, 19-1.1.20 пункту 19-1.1 статті 19-1 ПК України. Зокрема, контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, виконують такі функції: здійснюють контроль у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечують міжгалузеву координацію у цій сфері; здійснюють контроль за дотриманням суб`єктами господарювання, які провадять роздрібну торгівлю тютюновими виробами, вимог законодавства щодо максимальних роздрібних цін на тютюнові вироби, встановлених виробниками або імпортерами таких виробів; забезпечують контроль за дотриманням суб`єктами господарювання, які провадять оптову або роздрібну торгівлю алкогольними напоями, вимог законодавства щодо мінімальних оптово-відпускних або роздрібних цін на такі напої.
Отже, контролюючий орган має право на проведення фактичної перевірки господарюючого суб`єкту з підстав здійснення функцій контролю, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
Цей висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21.07.2022 у справі №320/1864/21.
При цьому слід зазначити, що окремою підставою, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки згідно з положеннями підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, є також наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками.
Тобто саме за вказаною підставою контролюючий орган, окрім посилання на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, у наказі має зазначати конкретну інформацію, яка була наявна у контролюючого органу чи отримана ним в установленому порядку та свідчить про порушення платником податків відповідного законодавства.
Згідно з підпунктом 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 ПК України платники податку - розпорядники акцизних складів зобов`язані, зокрема, зареєструвати усі акцизні склади - у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.
Відповідно до   пункту 128-1.2 статті 128-1 ПК України відсутність з вини платника податку реєстрації акцизних складів у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового платником податку - розпорядником акцизного складу - тягне за собою накладення штрафу в розмірі 1000000 грн.
З наведеного слідує, що обов`язок з реєстрації акцизних складів у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового (СЕАРП) має платник податку -   розпорядник акцизного складу. Невиконання цього обов`язку з вини розпорядника акцизного складу має наслідком притягнення його до відповідальності згідно з пунктом 128-1.2 статті 128-1 ПК України.
Відповідно до підпункту 212.1.15 пункту 212.1 статті 212 ПК України платниками акцизного податку є: особа (у тому числі юридична особа, що веде облік результатів діяльності за договором про спільну діяльність без створення юридичної особи), постійне представництво, які реалізують пальне або спирт етиловий.
За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.224 пункту 14.1 статті 14 ПК України, розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.
За змістом підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України реалізація пального або спирту етилового для цілей розділу VI цього Кодексу - будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального або спирту етилового з переходом права власності на таке пальне або спирт етиловий чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу/акцизного складу пересувного: до акцизного складу; до акцизного складу пересувного; для власного споживання чи промислової переробки; будь-яким іншим особам.
Поряд з тим не вважаються реалізацією пального операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального на митній території України: у споживчій тарі ємністю до 5 літрів (включно), крім операцій з реалізації такого пального його виробниками; при використанні пального суб`єктами господарювання, які не є розпорядниками акцизного складу/акцизного складу пересувного, що передано (відпущено, відвантажено) платником акцизного податку таким суб`єктам господарювання виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки.
Відповідно до пункту «б» підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад - це: приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.
Не є акцизним складом:
а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;
б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам. Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу;
в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;
г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;
ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» під місцем зберігання пального розуміється місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; під зберіганням пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.
З наведеного вище слідує, що акцизний склад визначений як місце/територія, де розпорядник акцизного складу провадить відповідну господарську діяльність з пальним.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що у пункті «б» підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України законодавець зробив виключення, навівши такі критерії, які дозволяють вважати приміщення або територію такими, що не є акцизним складом, а саме: 1) загальна місткість розташованих ємностей на кожній з них для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 куб.м; 2) суб`єкт господарювання (не стосується платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 куб.м (не враховується обсяг пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії); 3) суб`єкт господарювання пальне використовує виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі факт отримання пального в обсягах понад 1000 куб.м не є достатньою обставиною для кваліфікації як зберігання пального без реєстрації акцизних складів. Крім цього, слід враховувати те, чи зберігається (зберігалося) пальне у таких ємностях, оскільки згідно з пунктом «г» підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України не є акцизним складом паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої.
Таким чином, навіть якщо наявне  перевищення граничного обсягу придбання пального, у суб`єкта господарювання може не бути акцизного складу і відповідно він не може бути його розпорядником.
Для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без реєстрації акцизного складу, з`ясуванню підлягали такі обставини: місце та спосіб зберігання пального, мета придбання пального, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального.
Натомість, у цій справі відповідачем не встановлено, що позивач використовував отримане пальне не виключно для потреб власного споживання і що він здійснював операції з реалізації та зберігання пального іншим особам.
У місці зберігання пального загальна місткість резервуару для зберігання пального становить 50 куб.м та відомостей про те, що загальна місткість ємностей за іншими місцями зберігання пального перевищує 200 куб.м відповідачем не надано.
Матеріалами справи встановлено, що на території здійснення діяльності ТОВ «ВЛАСТ-2013» за адресою м. Дніпро, вул. Квітки Основ`яненко, буд.17 здійснюється зберігання пального для власних потреб Товариства без ознак акцизного складу.
Так, на території ТОВ «ВЛАСТ-2013» знаходяться два сталевих резервуари – РГС-8 та РГС-25, об`єм яких становить 33 куб.м; що відповідає ліцензії на право зберігання пального, реєстраційний номер 04670414202001467 терміном дії з 27.03.2020 по 27.03.2025.
Протягом 2023-2024 року  Товариством було отримано пального для зберігання пального у розмірі, що не перевищує 1000 куб.м за рік, що підтверджується оборотно-сальдовими відомостями по рахунку 203 за цей період (556,524 куб.м за 2023 рік та 151,501 куб.м за десять місяців 2024 року).
За таких обставин контролюючим органом не доведено та не підтверджено належними доказами зберігання позивачем пального за вказаний в акті перевірки період з перевищенням встановленого ліміту.
Судом першої інстанції також встановлено, що у позивача є у своїй господарській діяльності Товариство використовує власні та орендовані транспортні засоби, про що податковому органу надано відомості у повідомленні про об`єкти, через які проводиться діяльність (форма 20-ОПП).
Господарська діяльність Товариства здійснюється на території за адресою м. Дніпро, вул. Квітки Основ`яненко, 17, де Товариством орендовано гаражні бокси загальною площею 165,6 кв.м. для розміщення транспортних засобів. 
Об`єкт оренди знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 1210100000:08:792:0056 площею 0,8512 га, що перебуває у користуванні орендодавця – ОСОБА_1 . Разом з об`єктом нерухомого майна Орендареві надано право на розміщення на земельній ділянці поруч з об`єктом нерухомого майна наземних сталевих резервуарів для зберігання нафтопродуктів.
Товариство використовує у господарській діяльності наземний сталевий резервуар РГС-25 об`ємом 25 куб.м та наземний сталевий резервуар РГС-8 об`ємом 8 куб.м. Для здійснення господарської діяльності Товариством отримано наступні ліцензії:
ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), реєстраційний номер 04670414202001467 від 19.03.2020 терміном дії з 27.03.2020 по 27.03.2025 із зазначенням про адресу місць зберігання: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Квітки Основ`яненко, буд.17, загальна місткість резервуарів для зберігання пального (літри): 33000;
ліцензію на право оптової торгівлі пальним, за відсутності місць оптової торгівлі, реєстраційний номер 990614202200411, дата реєстрації 02.06.2022, термін дії з 02.06.2022 по 02.06.2027.
Такі обставини вказують на те, що позивач не здійснював операції з реалізації пального (у тому числі з його зберігання) у місцях зберігання, Товариством було отримано пального для зберігання пального у розмірі, що не перевищує 1000 куб.м за рік, що підтверджується оборотно-сальдовими відомостями по рахунку 203 за цей період (556,524 куб.м за 2023 рік та 151,501 куб.м за десять місяців 2024 року).
Отже, колегія суддів констатує, що висновки відповідача в акті перевірки не відповідають фактичним обставинам справи, є передчасними без проведення перевірки усіх місць зберігання пального.
Єдиним способом, на підставі якого відповідач встановлював наявність зберігання позивачем пального, були відомості бази даних ДПС. Зазначені відомості не є достатніми доказами того, що позивач фактично здійснював операції з реалізації пального та того, що місця зберігання пального є акцизними складами. Варто також зауважити, що під час перевірки не було встановлено зберігання пального поза межами стаціонарних резервуарів для пального у місці зберігання пального.
Під час проведення перевірки контролюючим органом не досліджено, що використання позивачем наземний сталевий резервуар РГС-25 та наземний сталевий резервуар РГС-8 за адресою Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Квітки Основ`яненко, буд.17 та сам об`єкт не підпадають під критерії акцизного складу, оскільки в орендованій ємності позивач здійснює зберігання пального виключно для власних потреб: об`єм резервуара РГС-25 складає лише 25 куб.м та об`єм резервуара РГС-8 складає лише 8 куб.м, позивач не є розпорядником хоча б одного акцизного складу; кількість пального в орендованому резервуарі не перевищувала 1000 кубічних метрів.
В акті перевірки контролюючим органом не зазначено про здійснення інвентаризації пального на зберіганні, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей. Посилаючись виключно на дані ДПС, відповідач не встановив на момент проведення контрольного заходу факт зберігання позивачем пального за вказаний в акті період з перевищенням встановленого ліміту.
За таких слід дійти висновку про те, що резервуари, які використовується позивачем для зберігання пального, не підпадають під поняття «акцизного складу» у розумінні підпункту   14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України, а, відтак, у позивача був відсутній обов`язок щодо реєстрації акцизного складу в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.
Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин та досліджених доказів, оскільки у позивача був відсутній обов`язок зареєструвати у визначеному порядку акцизний склад та відсутнє порушення вимог п.п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.01.2025 №00000/1/09-02 про застосування до ТОВ «ВЛАСТ-2013» штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 1001020 грн.
Щодо доводів податкового органу про ненадання платником податків запитуваних документів, то колегія суддів зазначає, що такі спростовані матеріалами справи, оскільки Товариством  у запереченнях на акт перевірки, які подані до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області   зазначено, що  21.11.2024 директором Товариства було надано перевіряючим за місцем розташування податкового органу відповідні пояснення з документальним підтвердженням, натомість податковим органом відмовлено у прийняті таких документів. Протилежного скаржником не зазначено.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      О.В. Головко