ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/543/26 Справа № 201/7770/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Дніпро 

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В., 
за участю секретаря судового засідання – Гладкої М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 11 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради і ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області про визнання рішення міської ради незаконним, скасування запису державного реєстратора про право власності та визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 , Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі – ГУ Держгеокадастру), про визнання рішення міської ради незаконним, скасування запису державного реєстратора про право власності, визнання договору недійсним.
На обґрунтування позову позивачка посилалася на таке. Їй на праві власності належить 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , яке знаходиться на земельній ділянці площею 1 200 кв. м, що надана згідно з рішенням виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476, лишки – 740 кв. м.
На зазначеній земельній ділянці самовільно побудовано: прибудова літ. «а"-1», загальною площею 15,6 кв. м, сарай літ. «В», сарай літ. «М», узаконена площа за літ. «А-1»: загальна – 67,0 кв. м, житлова — 48,1 кв. м.
Співвласнику ОСОБА_8 належить 2/3 частини спірного домоволодіння, зокрема і вказані самовільні побудови.
Крім того, їй на праві власності належить 2/9 частини зазначеного домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 1 940 кв. м, (1 200 кв. м – надані згідно з рішенням виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476) та складається з житлового цегляного будинку літ. «А-1», житловою площею 48,1 кв. м, загальною площею 67,0 кв. м, та господарські будівлі і споруди: літня кухня з погребом літ. «Б»; літня кухня літ. «Г», вбиральня літ. «Д», сарай з погребом літ. «Е», душ літ. «К», споруди № 1–10, І.
Інші частини домоволодіння знаходяться у власності ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .
У технічних паспортах на житловий будинок, виготовлених 24 лютого 1992 року, 17 червня 2008 року, 17 серпня 2012 року та 20 серпня 2015 року, зазначено, що домоволодіння знаходилось на земельній ділянці площею 1 940 кв. м та на земельній ділянці в частині домоволодіння знаходилось огородження, теплиця (побудована у 1991 році), та інші побудови та споруди.
Вона, як користувач земельної ділянки, вносила плату за землю з фізичних осіб за 2017–2019 роки. Таким чином, земельною ділянкою площею 1 940 кв. м позивачка і треті особи відкрито користувалися, 1 200 кв. м – з моменту видачі рішення виконкомом Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року і 740 кв. м – з дати будівництва у 1960 році будинку попередніми власниками домоволодіння.
Переглядаючи публічну кадастрову карту України, вона дізналася, що земельна ділянка, розташована на АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 1210100000:03:032:0038, знаходиться безпосередньо під спорудами та будівлями її домоволодіння АДРЕСА_1 .
Рішенням Дніпровської міської ради від 31 січня 2018 року № 242/29 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)» ОСОБА_7 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки).
На виконання зазначеного рішення ОСОБА_7 замовила у 2018 році проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 , яким у кадастровому плані встановлено межі земельної ділянки, що виділяється, з кадастровим номером 1210100000:03:032:0038.
Актом приймання-передачі межових знаків на зберігання від 29 березня 2018 року передано межові знаки земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:032:0038 ОСОБА_7 , проте акт не містить підписів суміжних землекористувачів.
Топографічні плани масштабу 1:1000, 1:500, а саме, кадастровий план земельної ділянки, матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проєктування, акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість), не мають жодних позначень, окрім умовних меж.
Рішенням Дніпровської міської ради від 25 серпня 2018 року № 102/34 «Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_2 у власність гр. ОСОБА_7 , ідентифікаційний номер (закрито), для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджено та земельну ділянку в районі АДРЕСА_1 з кадастровим номером 1210100000:03:032:0038, площею 0,1000 га, передано ОСОБА_7 
29 травня 2018 року ГУ Держгеокадастру здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:032:0038, для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), площею 0,10 га, що розташована на АДРЕСА_1 , за ОСОБА_7 та 01 серпня 2018 року за відповідачкою зареєстроване право власності на цю земельну ділянку, номер запису про право в державному реєстрі прав 27374358.
24 червня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Галушкою О. В., право власності на земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_4 
02 червня 2020 року за результатами виконання топографо-геодезичних робіт на замовлення позивачки інженером-геодезистом ОСОБА_9 складений план земельної ділянки на АДРЕСА_1 , з прив`язками меж до будівель та споруд у масштабі 1:200, згідно з яким земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:03:032:0038, площею 0,1 га, яка належить ОСОБА_7 , накладається на частину господарчих споруд, які належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , і на розташовану на земельній ділянці частину парника (теплиці).
Висновком експерта від 17 липня 2020 року № 4 за результатом проведення земельно-технічної експертизи підтверджено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:03:032:0038, площею 0,1 га, яка належить ОСОБА_7 , накладається щодо фактичної межі земельної ділянки, яка є у фактичному користуванні власників садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та огороджена металевою огорожею.
Площа накладання складає 617 кв. м. Площа накладання виділена синім кольором (додаток 15 висновку).
Земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:03:032:0038, площею 0,1 га, яка належить ОСОБА_7 , внаслідок її накладання на земельну ділянку, яка є у фактичному користуванні власників садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , перетинає металеву огорожу, що належить зазначеним особам на праві спільної часткової власності, і є межею між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .
Довжина зазначеної металевої огорожі складає 21,46 м.
Отже, спірним рішенням порушене її право власності на будівлі та споруди, оскільки внаслідок виділення відповідачці земельної ділянки, частина огородження та теплиці, якими вона володіє на праві спільної сумісної власності, незаконно перейшли у володіння відповідачки.

Враховуючи зазначене, позивач просила суд визнати рішення Дніпровської міської ради від 25 серпня 2018 року № 102/34 «Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_2 у власність гр. ОСОБА_7 , ідентифікаційний номер (закрито), для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» незаконним; 
скасувати запис від 01 серпня 2018 року № 27374358, яким зареєстровано за ОСОБА_7 право власності на 0,1 га земельної ділянки на АДРЕСА_1 з кадастровим номером 1210100000:03:032:0038, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24 червня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Галушкою О. В., серія та номер: 435, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .. Вирішити питання стосовно судових витрат.

Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 11 червня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради і ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області про визнання рішення міської ради незаконним, скасування запису державного реєстратора про право власності та визнання договору недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду , посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу від 24 липня 2008 року.
У зазначеному договорі купівлі-продажу вказано: опис об`єкта, згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі – КП «ДМБТІ») від 18 червня 2008 року, виданим для продажу 1/3 частини домоволодіння. Земельна ділянка, площею 1 200 га надана згідно з рішенням виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476, крім того, наявні лишки – 740 кв. м. Самовільно побудовано: прибудова літ. «а“-1» загальною площею 15,6 кв. м, сарай літ. «В», сарай літ. «М». Узаконена площа за літ. «А-1»: загальна – 67,0 кв. м, житлова – 48,1 кв. м. Співвласник ОСОБА_8 – 2/3 частини. Самовільні побудови належать ОСОБА_8 . Таблиця із зазначенням житлового будинку і господарських споруд, а саме, житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 48,1 кв. м, загальною площею 82,6 кв. м та господарські будівлі і споруди: літня кухня з погребом літ. «Б», літня кухня літ. «Г», вбиральня літ. «Д», сарай з погребом літ. «Е», душ літ. «Ж», душ літ. «К», вбиральня літ. «Л», сарай літ. «М», споруди № 1-9, І. У договорі також вказано, що 1/3 частини домоволодіння належить продавцю ( ОСОБА_10 ) на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 березня 2008 року, серія ВКІ № 637341, видане першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № 1-1516 та зареєстровано в КП «ДМБТІ» 15 квітня 2008 року, витяг № 18509155, реєстраційний номер № 22373154. Це нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 1 200 кв. м, що розташоване на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 48).
Також ОСОБА_1 на праві власності належить 2/9 частини домоволодіння за цією ж адресою на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2012 року, виданого державним нотаріусом першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори.
Як зазначено у свідоцтві про право на спадщину за законом домоволодіння в цілому складається з житлового цегляного будинку літ. «А-1», житловою площею 48,1 кв. м, загальною площею 67,0 кв. м, та господарських будівель і споруд: літня кухня з погребом літ. «Б», літня кухня літ. «Г», вбиральня літ. «Д», сарай з погребом літ. «Е», душ літ. «К», споруди № 1–10, І.
Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1 940 кв. м (1 200 кв. м – надано згідно з рішенням виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476) і належало спадкодавцю ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 січня 1982 року першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 5-333, зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації 20 травня 1988 року у реєстрову книгу під № 166-69 та зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 22373154 відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «ДМБТІ» 18 вересня 2012 року за № 35539397 (т. 1, а. с. 50).
Інші частини зазначеного домоволодіння по 1/3 частини належать ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
У технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленому 24 лютого 1992 року, на ім`я ОСОБА_8 , відомостей про земельну ділянку та її площу під будинком немає (т. 1, а. с. 162).
У технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленому 17 червня 2008 року, на ім`я ОСОБА_1 , у розділі план земельної ділянки (додаток 2.1 до Інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» зазначено, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1 940 кв. м, з них 107 кв. м – під будинком, 78 кв. м – під господарськими будівлями, 300 кв. м – під двором, 1 455 кв. м – під городом (т. 1, а. с. 26).
У технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленому 17 серпня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 , у розділі план земельної ділянки (додаток 2.1. до інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» зазначено, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1 940 кв. м, з них 89 кв. м – під будинком, 60 кв. м – під господарськими будівлями, 366 кв. м – під двором, 1 455 кв. м – під городом. У примітці вказано, що 1 200 кв. м – норма, а 740 кв. м – лишки (т. 1, а. с. 27).
Відповідно до висновку експерта у технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленому 20 серпня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 , у розділі план земельної ділянки (додаток 2.1. до Інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» зазначено, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1 970 кв. м, з них 88 кв. м – під будинком, 103 кв. м – під господарськими будівлями, 366 кв. м – під двором, 1 443 кв. м – під городом. У примітці вказано, що 1 200 кв. м – норма, а 770 кв. м – лишки (т. 1, а. с. 60).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження законності перебування у її власності чи користуванні земельної ділянки по АДРЕСА_1 , її розміру, конфігурації, меж, тощо, а також факту накладення на зазначену земельну ділянку земельної ділянки із кадастровим номером 1210100000:03:032:0038, що належить ОСОБА_4 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 12 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення права власності ОСОБА_1 на домоволодіння) визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення права власності ОСОБА_1 на домоволодіння) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) та від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (провадження № 14-438цс19)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18, пункти 8.3–8.5) наголосила на тому, що: - правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України; - стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства».
Отже, нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а отже, використання споруд, належних позивачці, неможливе без відповідної земельної ділянки.
За положеннями статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Як вбачається з матеріалів справи, що згідно договору про надання у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно від 23 вересня 1957 року, на підставі рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих № 476 від 13 вересня 1957 року, було відведено земельну ділянку та надано ОСОБА_11 у безстрокове користування у АДРЕСА_3 , загальною площею 1200 кв. м. Аналогічна інформація щодо адреси земельної ділянки, її площі міститься й у плані земельної ділянки.
Згідно свідоцтва про право на спадщину від 07 березня 1978 року, спадкоємцями майна ОСОБА_11 є в рівних частках кожний ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Спадкове майно, поміж іншого, складається з житлового будинку, розташованому на земельній ділянці розміром 1280 кв. м. у АДРЕСА_1 .
Проте в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи, якими підтверджено, що земельна ділянка у АДРЕСА_1 належала померлому ОСОБА_11 . 
В матеріалах справи відсутні документи на підтвердження відношення земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка була надана у безстрокове користування ОСОБА_11 , до успадкованої земельної ділянки у АДРЕСА_1 . 
У разі підтвердження ідентичності вищевказаних земельних ділянок в матеріалах справи відсутня інформація, на яких правових підставах розмір земельної ділянки було збільшено з 1200 кв. м. на 1280 кв. м.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2008 року, ОСОБА_10 успадкувала після ОСОБА_12 1/3 частини домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1200 кв. м. (крім того лишки 740 кв. м.), що належали спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07 березня 1978 року. 
У свідоцтві про право на спадщину від 07 березня 1978 року відсутня будь-яка інформація щодо лишок (землі) у розмірі 740 кв. м.. та в матеріалах справи відсутні докази, у тому числі нормативно-правове обґрунтування, утворення таких «лишок».
Згідно договору купівлі-продажу від 24 липня 2008 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_10 1/3 частини домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 .
В пункті 1.2 Договору зазначений опис об`єкта: згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 18 червня 2008 року, виданого для продажу 1/3 частини домоволодіння: земельна ділянка площею 1200 кв. м. надана згідно рішення Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476, крім того лишки 740 кв. м..
При цьому, в пункті 1.4 Договору зазначене, що майно знаходиться на земельній ділянці площею 1200 кв. м.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2012 року, спадкоємцями майна ОСОБА_8 , яке складається з 2/3 частини домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1940 кв. м. (з них 1200 кв. м. надана згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476), і належало спадкодавцю на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого 27 січня 1982 року, є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . В той же час, як викладено вище, в договорі купівлі-продажу від 27 січня 1982 року зазначений розмір земельної ділянки 1200 кв. м..
Як вбачається з перелічених документах, що розмір земельної ділянки без будь-якого нормативно-правового обґрунтування, надання відповідних доказів, збільшується, утворюються лишки. 
Окрім того, у копії технічного паспорту на вказаний будинок, виготовленого 24 лютого 1992 року, відомості про земельну ділянку та її площу під будинком відсутні. У копії технічного паспорту на вказаний будинок, виготовленого 17 червня 2008 року, вказано що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1940 кв. м., з них 107 кв. м. під будинком, 78 кв. м. під господарськими будівлями, 300 кв. м. під двором, 1455 кв. м. під городом. У копії технічного паспорту на вказаний будинок, виготовленого 17 серпня 2012 року, вказано що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1940 кв. м., з них 89 кв. м. під будинком, 60 кв. м. під господарськими будівлями, 366 кв. м. під двором, 1455 кв. м. під городом. У примітці вказано що 1200 кв. м. норма, а 740 кв. м. лишки. У копії технічного паспорту на вказаний будинок, виготовленого 20 серпня 2015 року, вказано що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1970 кв. м., з них 88 кв. м. під будинком, 103 кв. м. під господарськими будівлями, 366 кв. м. під двором, 1443 кв. м. під городом. У примітці вказано, що 1200 кв. м. норма, а 770 кв. м. Лишки.
Таким чином посилання апелянта на технічні паспорти на домоволодіння, не заслуговують на увагу, оскільки технічний паспорт не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку, крім того містять суперечливу інформацію .
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження законності перебування у її власності чи користуванні земельної ділянки по АДРЕСА_1 у розмірі більшому, чим надавалась земельна ділянка, згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року за № 476.
Інших правовстановлюючих документів на підтвердження законності збільшення розміру спірної земельної ділянки матеріали справи не містять.
Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується колегія суддів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 11 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Вступна та резолютивна частини проголошені 04 лютого 2026 року.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2026 року.

Судді: