КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 листопада 2025 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 760/451/22
номер провадження 22-ц/824/7881/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Єфіменко І.О.,	
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
представник третьої особи Фіщук М.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 
на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року /суддя Коробенко С.В./
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей виконавчого комітету Полонської міської ради Шепетівського району Хмельницької області про визначення місця проживання дітей, - 
 
В С Т А Н О В И В:
 
В січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею.
Рішенням  Солом`янського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року позов задоволено. Визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 . /т. 1 а.с. 223-227/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3  звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, відмовивши у позовних вимогах.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вказувала, що суд необґрунтовано відхилив клопотання відповідача про долучення додаткових доказів, чим порушив ст. 81 ЦПК України, обмеживши право відповідача на надання доказів. Суд не забезпечив належне повідомлення Служби у справах дітей Полонської міської ради (третя особа) про судове засідання, що суперечить ст. 43 ЦПК України та вплинуло на повноту розгляду справи. Наголошувала на порушенні норм матеріального права. Зокрема, суд не врахував положення ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», які вимагають врахування інтересів дітей при визначенні місця їхнього проживання. Діти фактично проживають із відповідачем, що не було належно оцінено. Висновок психолога, використаний судом, містить загальні твердження без урахування конкретних фактів справи, що робить його неналежним доказом. Суд не дослідив належним чином категоричну незгоду відповідача на зміну місця проживання дітей, про що свідчать його заяви представникам Служби у справах дітей, а також не врахував побажання дітей залишатися з відповідачем. Висновки суду базуються на неповних даних, що призвело до необґрунтованого рішення, яке не враховує фактичні обставини та інтереси дітей.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з відмовою у задоволенні позову, на підставі наступного.
Судом встановлено, що 11 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у них народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а. с. 17, 18)
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний.
Після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами існує спір щодо місця проживання їх дітей. Так, протягом різних періодів діти проживали як з матір`ю, так і з батьком, так і окремо один від одного з різними батьками.
Встановлено, що в грудні 2021 року батько ОСОБА_2 ініціював вирішення даного спору Службою у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації. Так, розпорядженням Солом`янської РДА м. Києва від 23.12.2021 №898 було визначено місце проживання обох дітей разом з батьком ОСОБА_2 . (а.с. 71)
З початком повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну відповідач ОСОБА_2 був призваний за мобілізацією до лав Збройних Сил України, а позивачка ОСОБА_1 разом з дітьми набули статусу внутрішньо переміщених осіб до м. Полонне Хмельницької області. (а.с. 51-53)
Відповідно до Акту обстеження умов проживання, складеного в червні 2022 року Службою у справах дітей виконкому Полонської міської ради ОТГ вбачається, що умови проживання за місцем проживання матері і її дітей задовільні, в будинку чисто та охайно, діти доглянуті, мати в повній мірі виконує свої батьківські обов`язки.
Відповідно до висновку служби у справах дітей виконавчого комітету Полонської міської ради ОТГ від 09.12.2022 №297 доцільним є визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 .
Зазначений висновок був затверджений в тому числі з урахуванням згоди батька ОСОБА_2 , який на той час перебував на службі в Збройних Силах України.
Відповідно до наказу командувача військ ОК « ІНФОРМАЦІЯ_5 » від 15.06.2023 №309-С солдат ОСОБА_2 звільнений у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції керувався 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Статтею 161 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
З огляду на досліджені вище матеріали суд першої інстанції вважав, що обома батьками створені усі необхідні умови для належного розвитку своїх дітей, суд вважав за необхідне взяти до уваги та покласти в основу судового рішення по суті спору висновок Служби у справах дітей виконкому Полонської міської ради ОТГ Хмельницької області, не зважаючи на те, на те, що обставини, які стали підставою для його складання, змінилися.
При цьому суд першої інстанції вказував на те, що з огляду на вік дітей (є малолітніми) в їх найкращих інтересах для збереження близького зв`язку, взаєморозвитку є їх спільне проживання, тобто уникнення ситуації, коли вони під тиском (впливом) одного з батьків зростатимуть окремо один від одного.
Суд першої інстанції, покладаючись на висновок за результатами роботи психолога з дітьми №1-07/22 від 07.09.2022, зазначав, що начебто самостійне рішення малолітнього ОСОБА_7 проживати з батьком, може бути продиктованим не власним бажанням дитини, а наслідками впливу на його свідомість батька, про що зазначено у висновку.
Отже, з метою усунення наслідків такого впливу зі сторони батька, забезпечення більш здорового психологічно оточення, формування дитиною власної думки у більш толерантних умовах, суд першої інстанції вважав доцільним на даному етапі визначити місце проживання обох дітей разом з їх матір`ю - ОСОБА_1 .
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61- 14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Також, варто зазначити, що відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд повинен оцінювати належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 8 Закону України ''Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави- учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави- учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Судом першої інстанції не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде мати більш позитивний вплив на дітей, ніж залишення їх проживати разом з батьком, у звичному для них середовищі.
Судом першої інстанції було покладено в основу судового рішення висновок Служби у справах дітей виконавчого комітету Полонської міської ради Об`єднаної територіальної громади, незважаючи на зміну обставин справи.
Водночас, зазначений висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами, і суд повинен належно його оцінювати в сукупності з іншими доказами, що в свою чергу судом не було здійснено.
Так, не заперечується сторонами, що з 24.02.2022 року позивачка з дітьми була тимчасово переміщена на Хмельниччину, відповідач з 26.02.2022 року перебував у лавах ЗСУ. При чому діти до моменту як він призвався проживали разом з батьком.
Солом`янською районною в м. Києві державною адміністрацією, відповідно до  розпорядження № 898 від 23.12.2021 р. надано висновок про задоволення заяви батька та визначено місце проживання дітей з батьком.
Розпорядження № 898 від 23.12.2021 р. видане Солом`янською районною в м. Києві державною адміністрацією не оскаржувалось стороною позивача.
Фактично, звертаючись з позовом 05.01.2022 р., позивачка просить змінити місце проживання дітей, яке вже визначено.
Судом першої інстанції було також покладено в основу судового рішення висновок №1- 07/22 за результатами роботи психолога з дітьми, з якого суд припустив, що начебто самостійне рішення малолітнього сина проживати з батьком, про що зазначили обидві сторони спору, на переконання суду, може бути продиктованим не власним бажанням дитини, а наслідками впливу на його свідомість батьком.
В суді апеляційної інстанції допитано дитину ОСОБА_4 , який пояснив, що після того, як батько звільнився з ЗСУ, вони разом з сестрою проживають з татом. Один раз мама забрала насильно сестру до себе, ненадовго, після чого повернула. Вказував, що саме батько за них турбується. З червня 2023 року жодного разу мама його до себе не забирала, інколи телефонує, в школу не приходить.
За поясненнями, позивачки, наданими в суді апеляційної інстанції, вона проживає у м. Вишгород зі своїм співмешканцем у однокімнатній квартирі, дослідження умов проживання для двох дітей за вказаним місцем проживання не проводилось.
Враховуючи викладене, колегія суддів, керуючись принципом пріоритету найкращих інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ст. 7 СК України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»), виходить із того, що на момент апеляційного розгляду обставини суттєво змінилися порівняно з періодом, коли складався висновок органу опіки та піклування Полонської міської ради від 09.12.2022 № 297. Батько ОСОБА_2 з червня 2023 року звільнений зі Збройних Сил України, постійно проживає за зареєстрованим місцем проживання у м. Києві, де діти мають усталене соціальне оточення, відвідують навчальні та дошкільні заклади, мають стабільний побут. Натомість позивачка проживає в однокімнатній квартирі у м. Вишгород зі співмешканцем, умови проживання за цією адресою для двох дітей не обстежувалися, фактичного спільного проживання з дітьми після червня 2023 року вона не забезпечує, зв`язок з дітьми підтримує епізодично. За таких обставин примусове вилучення дітей зі звичного для них середовища, розрив усталених соціальних зв`язків та переведення до умов, що не підтверджені як належні для двох дітей, суперечитиме їхнім найкращим інтересам, може негативно вплинути на психологічний стан та подальший розвиток. Тому висновок суду першої інстанції про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю, зроблений переважно на підставі застарілого висновку органу опіки та піклування 2022 року та припущень про можливий вплив батька на думку старшого сина, не відповідає фактичним обставинам справи станом на листопад 2025 року та принципу забезпечення стабільності й емоційної безпеки дітей.
Отже, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що батько дитини може створити більш сприятливі умови для забезпечення належного психологічного стану дітей, їх розвитку в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності. Позивачка не навела будь-яких доводів про те, що задоволення її позовних вимог якимось чином впливатиме на права та інтереси дітей й відповідатиме їхнім інтересам, а саме фактична зміна місця проживання. Заяви про перешкоди у побаченнях та спілкування з дітьми відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з пп. 1, 2 ч. 3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Станом на 17.11.2025 р., представник апелянта відмовилась від надання йому правової допомоги, водночас, в апеляційній скарзі надано перелік фактично понесених витрат на правову допомогу та докази їх понесення. Надано копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 22.01.2025 р., копія додаткової угоди до договору про надання правничої (правової) допомоги від 22.01.2025 р., копія рахунку на оплату від 23.01.2025 р. на суму 6000,00 гривень, копія платіжної інструкції від 23.01.2025 р. на суму 6000,00 гривень, копія рахунку на оплату від 07.02.2025 р. на суму 6000,00 гривень, копія платіжної інструкції від 07.02.2025р. на суму 6000,00 гривень). Апелянтом вказано, що фактично понесені витрати у розмірі 12 000 грн на супроводження справи про визначення місця проживання дітей в другій інстанції (Київському апеляційному суді): правова консультація, аналіз фактичних обставин справи, формування доказової бази, підготовка (складання) та написання (оформлення) апеляційної скарги, підготовка (складання) та написання (оформлення) клопотань - за потреби, сповіщення Клієнта про відкриття апеляційного провадження у справі та подальший рух справи, підготовка (складання) та написання (оформлення) відповіді на відзив/заперечень/письмових пояснень - за потреби, отримання повного тексту рішення/постанови суду за результатами слухання справи.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати - 1190, 88 грн на користь апелянта з позивачки і 12 000 грн витрат на правову допомогу.
Керуючись ст.ст.  376, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року -  задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року  -   скасувати і постановити нове.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей виконавчого комітету Полонської міської ради Шепетівського району Хмельницької області про визначення місця проживання дітей відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь   ОСОБА_2 1190, 88 грн судового збору і 12 000 грн витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Дані сторін: ОСОБА_1 , Дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_6 . Паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 15.01.2014р. Полонським PC УДМС України в Хмельницькій області, РНОКПП: НОМЕР_2 , Адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;
ОСОБА_2 , Дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_7 , Паспорт громадянина України № НОМЕР_3 Орган видачі 8034, дата видачі 14.09.2021р., РНОКПП: НОМЕР_4 , Адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
 
Головуючий:                                        Судді: