УХВАЛА

16 грудня 2025 року 
м. Київ

справа № 640/18108/21
адміністративне провадження № К/990/49819/25 

Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Загороднюк А.Г., перевіривши касаційну скаргу Північного офісу Держаудитслужби на постанову   Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року у справі №  640/18108/21  за адміністративним позовом Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Північного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Департамент житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся з позовом до Північного офісу Держаудитслужби, у якому просив:
- визнати протиправною та скасувати письмову вимогу Північного офісу Держаудитслужби від 13 січня 2021 року №262624-13/266-2021 щодо усунення виявлених порушень;
- визнати протиправними дії Північного офісу Держаудитслужби щодо внесення до пунктів 2.1, 2.12, 2.16 розділу 2 Акту ревізії фінансово-господарської діяльності Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за період з 01 січня 2018 року по 31 серпня 2020 року від 23 грудня 2020 року №024-30/571 інформації та висновків, які не відповідають фактичним обставинам, а також з порушенням вимог чинного законодавства щодо складання акту ревізії, невірним застосуванням норм матеріального права, та щодо неврахування зауважень Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06 січня 2021 року №058/9/1-70, про що зазначено у Висновку на заперечення до акта планової ревізії фінансово-господарської діяльності Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за період з 01 січня 2018 року по 31 серпня 2020 року, акт від 23 грудня 2020 року №024-30/571, а саме:
1) «Таким чином, при розрахунку видатків на 2018 рік Департаментом у порушення вимог пункту 2 та пункту 3 Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року Nє 15 (далі - Положення Nє 15), п. 22 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року Nє 228 «Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ» до проекту кошторису на 2018 рік було враховано стимулюючи виплати (надбавка за інтенсивність праці, надбавка за невиконання особливо важливої роботи) у розмірах більших ніж передбачено Положенням Nє 15, що призвело до завищення розміру асигнувань по КЕКВ 2111 «Заробітна плата» на суму 3 970 716,0 грн: (надбавка за інтенсивність праці 2 156 940,0 грн (179 745,0 грн*12 місяців); надбавка за виконання особливо важливої роботи 1 813 776,0 грн (151 148,0 грн*12 місяців) та завищено по КЕКВ 2120 «Нарахування на оплату праці» на суму 873 557,52 грн (3970716,0 грн*22%).»;
2) «У зв?язку із чим, Департаментом протягом 4 місяців 2018 року заплановано бюджетних асигнувань у завищеному розмірі на загальну суму 1 414 527,87 грн, з них: на заробітну плату у сумі 1 159 449,07 грн та нарахування на заробітну плату у сумі 255 078,796 грн відповідно, які профінансовано.»;
3) «Таким чином, при розрахунку видатків на 2018 рік Департаментом у порушення вимог пункту 2 та пункту З Положення №15, пункту 22 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ» від 28 лютого 2002 року Nє 228 до проекту змін до кошторису на 2018 рік було враховано стимулюючи виплати (надбавка за інтенсивність праці, надбавка за виконання особливо важливої роботи) у розмірах більших ніж передбачено Положенням Nє 15, що призвело до завищення розміру асигнувань по КЕКВ 2111 «Заробітна плата» на суму 3 893 400,0 грн (надбавка за інтенсивність праці 3 480 900,0 грн (290 075,0 грн* 12 місяців); надбавка за виконання особливо важливої роботи 412 500,0 грн (34 375,0 грн*12 місяців) та завищено КЕКВ 2120 «Нарахування на оплату праці» на суму 856 548,00 грн (3 893 400,0 грн*22%).»;
4) «У зв?язку із чим, Департаментом протягом 8 місяців 2018 року отримано бюджетних асигнувань у завищеному розмірі на загальну суму 3 432 787,42 грн, з них: на заробітну плату у сумі 2 813 760,18 грн та нарахування на заробітну плату на 619 027,24 грн відповідно.»;
5) «Таким чином, Департаментом, при розрахунку видатків на 2018 рік за рахунок порушення вимог пункту 2 та пункту 3 Положення №15, пункту 22 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ» від 28 лютого 2002 року №228 завищено видатки на заробітну плату та видатки на нарахування на заробітну плату на загальну суму 4 847 315,29 грн, які профінансовано протягом року у повному обсязі.»;
6) «Таким чином, при розрахунку видатків на 2019 рік Департаментом у порушення вимог пункту 2 та пункту З Положення №15, пункту 22 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ» від 28 лютого 2002 року Nє 228 до проекту кошторису на 2019 рік було враховано стимулюючи виплати (надбавка за інтенсивність праці, надбавка за невиконання особливо важливої роботи) у розмірах більших ніж передбачено Положенням Nє 15, що призвело до завищення розміру асигнувань по КЕКВ 2111 «Заробітна плата» на суму 5 469 493,8 грн: (надбавка за інтенсивність праці 3 486 600,0 грн (290 550,0 грн*12 місяців); надбавка за виконання особливо важливої роботи 1 982 893,8 грн (165 241,15 грн*12 місяців) та по КЕКВ 2120 «Нарахування на оплату праці» на суму 1 203 288,64 грн (5 469 493,8 грн*22%).»;
7) «У зв?язку із чим, Департаментом протягом 4 місяців 2019 року заплановано бюджетних асигнувань у завищеному розмірі на загальну суму 3 269 663,39 грн, з них: на заробітну плату у сумі 2 680 051,96 грн та нарахування на заробітну плату у сумі 589 611,43 грн відповідно, які профінансовано.»;
8) «Таким чином, при розрахунку видатків на 2019 рік Департаментом у порушення вимог пункту 2 та пункту З Положення Nє 15, пункту 22 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ» від 28 лютого 2002 року Nє 228 до проекту змін до кошторису на 2019 рік було враховано стимулюючи виплати (надбавка за інтенсивність праці, надбавка за виконання особливо важливої роботи) у розмірах більших ніж передбачено Положенням Nє 15, що призвело до завищення розміру асигнувань по КЕКВ 2111 «Заробітна плата» на суму 11 110 779,5 грн (надбавка за інтенсивність праці 6 973 200,0 грн (581 100,0 грн*12 місяців); надбавка за виконання особливо важливої роботи 4 137 579,48 грн (344 798,29 грн*12 місяців); та завищено по КЕКВ 2120 «Нарахування на оплату праці» на суму 2 444 371,49 грн (11 110 779,5 грн*22%).»;
9) «У зв?язку із чим, Департаментом протягом 8 місяців 2019 року отримано бюджетних асигнувань у завищеному розмірі на загальну суму 8 607 510,88 грн, з них: на заробітну плату у сумі 7 055 334,98 грн та нарахування на заробітну плату на 1 552 175,9 грн відповідно.»;
10) «Таким чином, Департаментом, при розрахунку видатків на 2019 рік за рахунок порушення вимог пункту 2 та пункту З Положення Nє 15, пункту 22 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ» від 28 лютого 2002 року Nє 228 завищено видатки на заробітну плату та видатки на нарахування на заробітну плату на загальну суму 11 877 174,3 грн, які профінансовано протягом року у повному обсязі.»;
11) «Враховуючи вище наведене, Департаментом при розрахунку видатків на 2018 та 2019 рік завищено видатки на заробітну плату та нарахування на заробітну плату на загальну суму 16 724 489,6 грн, з них: 2018 рік - 4 847 315,29 грн, 2019 рік - 11 877 174,3 грн, які профінансовано протягом 2018 та 2019 років у повному обсязі.»;
12) «Таким чином, при розрахунку видатків на 2020 рік Департаментом у порушення вимог пункту 2 та пункту З Положення №15, пункту 22 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ» від 28 лютого 2002 року №228 до проекту кошторису на 2020 рік було враховано стимулюючи виплати (надбавка за інтенсивність праці, надбавка за невиконання особливо важливої роботи) у розмірах більших ніж передбачено Положенням Nє 15, що призвело до завищення розміру асигнувань по КЕКВ 2111 «Заробітна плата» на суму 13 343 515,1 грн: (надбавка за інтенсивність праці 7 487 760,0 грн (623 980,00 грн*12 місяців); надбавка за виконання особливо важливої роботи 5 855 755,08 грн (487 797, 59 грн *12 місяців); та по КЕКВ 2120 «Нарахування на оплату праці» на суму 2 935 573,32 грн (7 487 760,0 грн*22%).»;
13) «Враховуючи вище наведене, Департаментом при розрахунку видатків на 2020 рік завищено видатки на заробітну плату та нарахування на заробітну плату на загальну суму 16 279 088,4 гривень.»;
14) «Висновок: Департаментом, при розрахунку видатків на 2018 рік завищено видатки на заробітну плату та нарахування на заробітну плату на загальну суму 4 847 315,29 грн, які профінансовано протягом року у повному обсязі; при розрахунку видатків на 2019 рік завищено видатки на заробітну плату та нарахування на заробітну плату на загальну суму 11 877 174,3 грн, які профінансовано протягом року у повному обсязі; при розрахунку видатків на 2020 рік завищено видатки на заробітну плату та нарахування на заробітну плату на загальну суму 16 279 088,4 грн, які протягом 8 місяців 2020 року профінансовано частково.»;
15) «Згідно до наданих до ревізії документів встановлено, що Департаментом станом на 31 серпня 2020 року послуги від виконавця не отримувало, що є порушенням вимог пункту 5.3 Договору від 22.06.2020 №24.»;
16) «Згідно до наданих до ревізії документів встановлено, що станом на 31.08.2020 послуги виконавцем ТОВ «Український науково-дослідний інститут з розробки та впровадження комунальних програм та проектів» надано частково, виконано лише перший етап, що є порушенням вимог п. 5.3 Договору від 16.09.2020 Nє 64.»;
17) «Тобто, зміни до договору внесено після завершення терміну виконання окремих етапів.»;
18) «Висновок: ревізією даного питання встановлено окремі порушення в частині дотримання термінів виконання умов договорів та внесення змін до них після завершення термінів виконання окремих етапів, про що зазначено при розгляді процедур.», та зобов?язати Північний офіс Держаудитслужби України утриматись від реалізації результатів ревізії, викладених в Акті ревізії фінансово-господарської діяльності Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за період з 01 січня 2018 року по 31 серпня 2020 року від 23 грудня 2020 року №024-30/571.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року апеляційну скаргу задоволено частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною та скасування письмової вимоги Північного офісу Держаудитслужби від 13 січня 2021 року № 262624-13/266-2021 щодо усунення виявлених порушень та в цій частині ухвалити нове рішення.
Визнано протиправною та скасовано письмову вимогу Північного офісу Держаудитслужби від 13 січня 2021 року № 262624-13/266-2021 щодо усунення виявлених порушень.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
01 грудня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Північного офісу Держаудитслужби, у якій скаржник просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року.
Дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з наступних підстав.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
За правилами частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Враховуючи положення процесуального закону необхідно зазначити, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.
Під час перевірки касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про неправильне застосування апеляційним судом положень статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду у справах № 820/339/17, № 804/2282/16, № 0440/6907/18, № 520/1039/19.
У цьому контексті суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є наявність та взаємозв`язок усіх чотирьох умов.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, скаржник навів у ній окремо сукупність норм матеріального права в контексті його доводів щодо фундаментального значення порушуваних у касаційній скарзі правових питань та відсутності єдиних висновків щодо їх застосування у судовій практиці, а також постанови Верховного Суду, зазначивши поряд із цим певні висновки поза зв`язком з конкретними правовими нормами, правила щодо застосування яких висловив Верховний Суд та змістом правовідносин, у межах яких ці висновки викладено.
Отже, наразі скаржник, пославшись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, не продемонстрував наявності у цьому випадку одночасно і у взаємозв`язку тих чотирьох умов, про які йшлося вище і які зумовлюють можливість оскарження судових рішень із зазначеної підстави, а саме (1) конкретну норму (норми) матеріального права, яку апеляційний суд застосував неправильно із вказанням (2) постанови Верховного Суду та відображенням наведеного у ній висновку про те, як цю норму (норми) слід застосовувати та у цьому контексті (3) зазначенням висновків суду апеляційної інстанції, що суперечать цій позиції, а також (4) посиланням на те в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Формальне відображення у касаційній скарзі певної сукупності норм матеріального права, які, на думку автора касаційної скарги, неправильно застосували суди, а також переліку постанов Верховного Суду з частковим (вирваним з контексту) висвітленням наведених у них висновків без будь-якої конкретизації і системного зв`язку зі спірними правовідносинами, демонструє суто формальний підхід у намаганні дотриматися правил касаційного оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, що, при цьому, не зумовлює можливості відкрити касаційне провадження із цієї підстави, оскільки викладені у такий спосіб доводи і обґрунтування не є належними у розумінні зазначеної правової норми.
Іншими словами, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Окрім цього, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Отже, враховуючи, що ця справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги, визначених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та обґрунтувати посилання на конкретний підпункт.
При цьому, доведення вищезазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів констатує, що скаржником не наведено обґрунтованих посилань на існування обставин, передбачених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження необхідно наводити та обґрунтовувати, як виключні підстави касаційного оскарження передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України так і загальні підстави передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження. 
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню як така, що не містить належно обґрунтованих підстав касаційного оскарження. 
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Північного офісу Держаудитслужби на постанову   Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року у справі №  640/18108/21  за адміністративним позовом Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Північного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії, - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя:                                                                                                     А.Г. Загороднюк