ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 752/25787/24
провадження № 61-4681св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),
заінтересована особа (стягувач) - Акціонерне товариство «БТА Банк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Капустін Віталій Володимирович, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 січня 2025 року у складі судді Кирильчук І. А. та постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2025 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Мазурик О. Ф., Поливач Л. Д.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст скарги
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:
визнати неправомірною бездіяльність Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Голосіївський відділ ДВС у м. Києві) щодо незняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2;
зобов`язати Голосіївський відділ ДВС у м. Києві зняти арешт, накладений на нерухоме майно ОСОБА_1 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2;
визнати неправомірною бездіяльність Голосіївського відділу ДВС у м. Києві щодо незняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3;
зобов`язати Голосіївський відділ ДВС у м. Києві зняти арешт, накладений на нерухоме майно ОСОБА_1 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3.
Скарга обґрунтована тим, що у лютому 2023 року йому стало відомо про накладення арешту на все належне йому майно в межах виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 щодо примусового виконання заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2010 року у справі 
№ 2-1503/210, яким з нього на користь Відкритого акціонерного товариства 
«БТА Банк» (далі - ВАТ «БТА Банк») стягнено заборгованість за договором кредиту від 19 липня 2007 року 27/07-С у розмірі 257 666,13 грн та судові витрати у розмірі 1 820,00 грн. 
Надалі право вимоги неодноразово відчужувалося, і згодом перейшло до ОСОБА_2 , на користь якого заявник сплатив заборгованість за кредитним договором, що підтверджується відповідною заявою від 27 лютого 2023 року.
Незважаючи на повну сплату боргу, Голосіївський ВДВС двічі відмовляв заявнику у знятті арешту з майна, посилаючись на відсутність сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Водночас, така вимога є безпідставною, оскільки виконавчі документи про стягнення зазначених сум не видавалися. 
У червні 2023 року заявник уже звертався до суду зі скаргою на бездіяльність начальника Голосіївського ВДВС та зняття арешту з майна, накладеного на підставі постанов державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчих провадженнях № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3. 
Однак, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року у справі № 752/12437/23, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року, у задоволенні скарги було відмовлено. 
Відмовляючи у відкритті касаційного провадження ухвалою від 17 червня 2024 року у справі № 752/12437/23 (провадження № 61-7689ск24), Верховний Суд помилково вважав встановленим факт часткового виконання виконавчих листів № 2-1503/10, виданих 15 грудня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва (виконавчі провадження № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3), зокрема, внаслідок примусової реалізації належного ОСОБА_1 автомобіля марки «JEEP» за ціною 172 170,00 грн в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2. 
Мотивуючи підстави відмови у задоволенні скарги, суди помилково посилалися на лист начальника Голосіївського ВДВС від 07 червня 2023 року № 95173, не врахували, що транспортний засіб марки «JEEP» модель «GRAND CHEROKEE», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , був реалізований відділом ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, згідно з протоколом від 13 лютого 2012 року № 1-10065, виданим Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Укрспецреалізація», тобто ще до відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3.
У вересні 2024 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Голосіївського ВДВС із заявою про зняття арешту з майна у задоволенні якої йому було відмовлено з огляду на відсутність доказів сплати виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.
Посилаючись на те, що така бездіяльність Голосіївського відділу ДВС у м. Києві є незаконною, оскільки виконавчі дії вчиняються на підставі виконавчого документа, але на примусовому виконанні відсутні виконавчі документи про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3; оскаржувані постанови в окреме виконавче провадження не виділялися, для виконання не направлялися, виконавчі дії щодо таких постанов не здійснювалися тобто, питання про стягнення виконавчого збору державний виконавець не вирішував, 
ОСОБА_1 просив задовольнити його скаргу. 
Короткий зміст судових рішень
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва ухвалою від 07 січня 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 березня 2025 року, скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Ухвала суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивована тим, що збереження дії арешту на майно боржника після виконання рішення суду спрямоване на забезпечення виконання боржником обов`язку зі сплати виконавчого збору, передбаченого законом. 
ОСОБА_1 не сплатив виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, що підтверджується листом виконувача обов`язків Голосіївського відділу ДВС у м. Києві від 09 жовтня 2024 року, а тому, заходи примусового виконання рішення у вигляді арешту на майно боржника відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» мають діяти до повного виконання боржником обов`язку зі сплати виконавчого збору.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Капустін В. В., на ухвалу Голосіївського апеляційного суду міста Києва від 07 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення його скарги. 

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували відсутність документально підтверджених відомостей про те, що з травня 2013 року до дня розгляду скарги судом першої інстанції, органи державної виконавчої служби не здійснювали виконавчі дії з примусового виконання виконавчих листів у справі № 2-1503/10. 

Матеріали справи не містять доказів наявності виконавчих проваджень щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору і витрат виконавчого провадження, їх примусове виконання не здійснювалося, а вчинення будь-яких дій державним виконавцем поза межами виконавчого провадження є неможливим.

Суди не звернули уваги на те, що арешт на майно ОСОБА_1 було накладено у виконавчих провадженнях № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 в межах суми боргу 257 666,13 грн та 1 820,00 грн, тобто без урахування сум виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Таким чином, арешт майна боржника забезпечував реальне виконання лише судового рішення, в межах зазначених сум, яке боржник виконав. 

Оскільки на цей час ані виконавчі листи у справі № 2-1503/10, ані постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на примусовому виконанні не перебувають, питання про заміну сторони виконавчого провадження, чи поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання не вирішувалося, стягувач підтвердив факт повного розрахунку, а вчинення будь-яких дій державним виконавцем поза межами виконавчого провадження є неможливим, а отже збереження арешту понад 13 років, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном ОСОБА_1 та не має жодних законних причин для збереження такого арешту.

Суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04 жовтня 2023 року у справі № 161/7015/15-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 2306/4489/12 та від 26 липня 2023 року у справі № 761/687/14 щодо застосування частини п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», неповно та неправильно встановили обставини, які мають значення для справи, а тому дійшли помилкового висновку про наявність постанов про ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, а отже, не взяли до уваги те, що за відсутності можливості для продовження примусового виконання судового рішення - відсуні підстави для накладення/збереження арешту.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 11квітня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Капустін В. В., на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Капустін В. В., на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2025 року з підстав, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України; витребувано з Голосіївського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 752/25787/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У травні 2025 року матеріали справи № 752/25787/24 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2010 року у цивільній справі № 2-1503/10 стягнено з ОСОБА_1 на користь ВАТ «БТА Банк» заборгованість за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 27/07-С в розмірі 31 697,65 дол. США, що в еквіваленті становило 257 666,13 грн та штрафні санкції у розмірі 3 615,81 грн; державне мито у розмірі 1 700,00 грн та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення за розгляд справи.
15 грудня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва видано виконавчі листи № 2-1503/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «БТА Банк» боргу у розмірі 257 666,13 грн та судових витрат у розмірі 1 820,00 грн.
Постановою державного виконавця відділу ДВС Голосіївського РУЮ від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа від 15 грудня 2010 року № 2-1503/10 про стягнення з 
ОСОБА_1 на користь ВАТ «БТА Банк» боргу у розмірі 257 666,13 грн, накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та оголошено заборону відчуження майна.
Постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа від грудня 2010 року № 2-1503/10 про стягнення з 
ОСОБА_1 на користь ВАТ «БТА Банк» судових витрат у розмірі 1 820,00 грн, накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та оголошено заборону відчуження майна.
Право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 27/07-С неодноразово було предметом договорів відступлення права вимоги, та у вересні 2021 року перейшло до ОСОБА_2 .
Згідно з нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 від 27 лютого 2023 року, останній підтвердив факт повного розрахунку та отримання грошових коштів від ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 27/07-С.
06 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського ВДВС у м. Києві з вимогою провести виконавчі дії щодо зняття арешту з належного йому майна.
Листом виконувача обов`язків начальника Голосіївського відділу ДВС у м. Києві від 09 жовтня 2024 року повідомлено ОСОБА_1 про відсутність підстав для зняття арешту та вилучення обтяжень з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, оскільки відсутні докази сплати виконавчого збору та витрат, пов`язаних із організацією та проведенням виконавчих дій в межах виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3. 
У листі також зазначено, що постановами державного виконавця від 14 травня 2013 року виконавчі провадження № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 закінчено на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент винесення постанови від 05 березня 2012 року про арешт майна боржника).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 129-1 Конституції України гарантовано, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення 
(стаття 129 Конституції України).
Зазначене конституційне положення конкретизовано у частині першій 
статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконання судового рішення відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно із частиною другою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У статті 19 Конституції України закріплено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчих листів від 15 грудня 2010 року № 2/1503/10, пред`явлення їх до виконання та накладення арешту на майно боржника були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Аналогічна за змістом норма закріплена у частині першій статті 48 Закону 
№ 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.
Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.
Згідно із частиною другою статті 57 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент накладення арешту на майно боржника) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.
Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Таким чином, закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку.
Суди встановили, що постановами державного виконавця від 14 травня 2013 року виконавчі провадження № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 закінчено на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, Закону № 606-XIV).
Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону № 1404-VIII, чинній на час розгляду судами скарги ОСОБА_1 . 
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року № 2/1522/1126/11 (провадження № 61-137цс24).
Установивши, що ОСОБА_1 виконав заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2010 року суду у справі № 2-1503/10, в межах основної суми заборгованості, однак не сплатив судового та виконавчого зборів, а також витрат виконавчого провадження, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зняття (скасування) арешту, накладеного на майно боржника та, відповідно, визнання бездіяльності Голосіївського відділу ДВС у м. Києві незаконною. 
Доводи касаційної скарги про те, що такий висновок судів попередніх інстанцій суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 жовтня 2023 року у справі № 161/7015/15-ц (виконавчий лист повернено стягувачу на підставі пункту 2 частини четвертої статті 37 Закону № 1404-VIII), від 08 серпня 2023 року у справі № 2306/4489/12 (виконавчий лист повернено стягувачу на підставі пункту 2 частини четвертої статті 37 Закону № 1404-VIII) та від 26 липня 2023 року у справі № 761/687/14 (виконавчий лист повернено стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону 606-XIV) є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини, встановлені судами у кожній справі, є різними. 
Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд перевірив посилання заявника на те, що збереження арешту понад 13 років є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння майном, та дійшов висновку про необґрунтованість таких аргументів, оскільки добровільна сплата основної суми боргу за кредитним договором від 19 липня 2007 року на виконання заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2010 року лише в лютому 2023 року, тобто майже через 13 років з дня виникнення у нього безумовного обов`язку повернути грошові кошти, не свідчить про добросовісність таких дій ОСОБА_3 .

Зважаючи на встановлені у цій справі обставини, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком апеляційного суду про безпідставність доводів ОСОБА_1 про те, що накладений у 2012 році арешт на його майно не сприяв досягненню завдання виконавчого провадження, а тому він не має сплачувати витрати виконавчого провадження. 

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, що є підставою для залишення касаційної скарги  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Капустін В. В., без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.  
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 409, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Капустін Віталій Володимирович, залишити без задоволення. 
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	І. Ю. Гулейков  Р. А. Лідовець   Д. Д. Луспеник