Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/9287/23
Номер провадження2/711/51/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі головуючого судді Демчика Р.В., секретарів судового засідання Бутовської Д.О., Кобилки Є.О. за участі прокурора Святокума О.С., представників відповідачів ОСОБА_1 , Осики М.А., Стойко А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом заступника керівника Черкаської окружної прокуратури в інтересах держави до Черкаської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки,-

встановив:

Заступник керівника Черкаської окружної прокуратури, діючи в інтересах держави звернувся в суд з позовом до Черкаської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки.
Позов обгрунтовує тим, що сектором дізнання Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 42023252010000021 від 21.12.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 358 КК України.
Під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_2 , 26.12.2013 року придбала за біржовим договором купівлі-продажу об`єкт нерухомості, а саме бетонне замощення (прямокутної форми – 0,5 м на 30 м) по АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 , який у свою чергу придбав вказане майно 25.01.2011 року за біржевим договором купівлі-продажу у брокерської контори № 20 - ДП «Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів Черкаської області», яка діяла від імені Державної податкової інспекції у Черкаському районі. 
13.10.2014 року ОСОБА_2 звернулася до реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Черкаської області з заявою про державну реєстрацію права власності на вказане вище майно, проте їй було відмовлено, адже ОСОБА_4 належним чином не набув права власності на вказане майно, не виконав приписи статті 657 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна та його державної реєстрації.
У подальшому, 04.01.2017 року ОСОБА_2 реєструє право приватної власності на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 338 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1142422771101, номер запису про право власності – 18478492). 
Підставою для реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вказаного об`єкту, стало рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.05.2015 про визнання за ОСОБА_2 , як добросовісного набувача, права власності на бетонне замощення (прямокутної форми – 0,5 м на 30 м) по АДРЕСА_1 .
На підставі зареєстрованого права власності на незавершене будівництво, рішенням Черкаської міської ради від 13.08.2020 № 2-6172 «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_2 (існуюче домоволодіння)» затверджено технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 0,0338 га (кадастровий номер 7110136400:02:042:0085) безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
У подальшому, згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 24.09.2020 року на земельну ділянку кадастровий номер 7110136400:02:042:0085 зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2180690371101, номер запису про право власності – 38418763).
16.06.2023 року на підставі договору купівлі – продажу земельної ділянки, ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0338 га (кадастровий номер 7110136400:02:042:0085), номер запису про право власності – 50654075.
За результатами вивчення матеріалів кримінального провадження № 42023252010000021 від 21.12.2022 року встановленні порушення під час реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 338 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1142422771101, номер запису про право власності – 18478492) та як наслідок прийняття, на вказаній підставі, рішення Черкаською міською радою від 13.08.2020 № 2-6172 «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_2 (існуюче домоволодіння)», а тому земельна ділянка площею 0,0338 га (кадастровий номер 7110136400:02:042:0085) підлягає витребуванню у судовому порядку з наступних підстав.
Щодо відсутності підстав для переходу права власності на земельну ділянку. 
Згідно з частинами 1, 2 статті 331 ЦК України особа може набути право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) нею. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
При цьому статтею 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. При цьому згідно з п. 2 ч. 3 ст. 10 Закону державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Згідно п. 4 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.
Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 41 Порядку, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подається: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.
Відповідно до ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заявлене право не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.
Згідно з пунктом 10-1 Порядку, державним реєстратором, під час формування та реєстрації заяви щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, утворений у результаті нового будівництва чи реконструкції, на об`єкт незавершеного будівництва автоматично за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у режимі реального часу отримуються відомості Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів) про документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, або у разі проведення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва - про документ, що відповідно до вимог законодавства дає право на проведення будівельних робіт.
Однак, зазначені вимоги не були виконані державним реєстратором, про що свідчить прийняте ним рішення про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на незавершене будівництво за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 338 кв.м.
Таким чином, державним реєстратором при внесенні запису до Державного реєстру речових прав та прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, порушено вимоги пунктів 2, 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункт 10-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Крім того, державним реєстратором порушені і інші вимоги законодавчих актів при проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Так, відповідно до наведених вище положень ЦК України нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Таким чином, особа може набути право власності на нерухоме майно виключно у разі наявності на певному речовому праві земельної ділянки, виділеної для мети будівництва.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Відповідно до статті 12 ЗК України розпорядження землями територіальних громад, надання їх у власність або користування належить до виключної компетенції міської ради.
Згідно з частинами 1, 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно з абзацом 2 пункту 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі в ідомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів.
Встановлено, що Черкаською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду/власність станом на 04.01.2017 року (дата державної реєстрації права власності на незавершене будівництво) не приймалося, питання надання дозволу на розробку та затвердження документації із землеустрою на земельну ділянку не вирішувалося, вказана земельна ділянка не виділялась та не надавалась у користування.
Крім того, відповідно до пункту 41 Порядку, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна в обов`язковому порядку подається документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Разом з тим, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно такий наказ відсутній.
Враховуючи, що ОСОБА_2 подано документи для реєстрації права власності на нерухоме майно, під яке не було виділено земельну ділянку, таке майно не могло бути зареєстровано, оскільки повинно вважатися самочинним будівництвом.
Згідно зі статтею 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Не розглядаються документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст, а також оформлені з порушенням вимог законодавства. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.
Враховуючи зазначені вимоги Закону, а також те, що ОСОБА_2 при реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, подано документи на підставі яких право приватної власності не підлягало реєстрації, що слід розцінювати як відсутність належних документів, а тому у неї не могло виникнути право власності на нерухоме майно, отже рішення державного реєстратора незаконне. 
Згідно з наведеним у статті 181 ЦК України визначенням до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення; рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Отже, на відміну від рухомих речей, нерухомість має безпосередній та нерозривний правовий зв`язок із земельною ділянкою, на якій вона розташована. У силу особливого правового статусу нерухомого майна чинне земельне законодавство передбачає і особливий пріоритетний порядок набуття законним власником нерухомості речового права на земельну ділянку, зокрема: автоматичний перехід речового права на землю (стаття 120 ЗК України), отримання земельної ділянки у власність поза конкурсом (частина 2 статті 134 ЗК України) тощо. У той же час такий порядок відсутній щодо власників рухомого майна, які можуть набути прав на земельну ділянку на загальних підставах у порядку, встановленому чинним законодавством. 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Під час розгляду цивільної справи № 501/1256/17 (постанова від 26.04.2023 року) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.
Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 11) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. 
Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).
Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Наказом Державного комітету будівництва, архітектури а житлової політики України 24.05.2001 № 127 затверджено «Інструкція про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» (далі – Інструкція № 127).
Згідно із пунктом 4 підрозділу 1 розділу ІІ Інструкції № 127 господарські (допоміжні) будівлі (сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, сміттєзбірники тощо) та споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо) підлягають технічній інвентаризації в складі основної будівлі.
Відповідно до пункту 3 підрозділу 3 розділу ІІ Інструкції № 127 на присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються допоміжні (господарські) будівлі (сараї, хліви, літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо. 
Крім того, згідно із пунктом 2 підрозділу 4 розділу ІІ Інструкції № 127 господарські (допоміжні) будівлі (котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції, гаражі, сараї, сміттєзбірники тощо), розміщені на земельних ділянках або територіях житлових, громадських та інших будинків, виконують функції допоміжного господарського призначення та інженерного забезпечення основних будинків.
Відповідно до статті 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.
Крім того, згідно із статтею 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.
Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол, тощо), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди, тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на зазначені будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може.
Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.
Зазначене знаходить підтвердження і в судовій практиці, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 по справі 127/24183/16-ц.
Отже, перехід приналежності головної речі, а саме господарських будівель та споруд (замощення), до нового власника можливий тільки разом із головною річчю, тобто будинком.
Таким чином, ОСОБА_2 зареєструвавши право власності на бетонне замощення (прямокутної форми – 0,5 м на 30 м), яке не підлягало державній реєстрації, незаконно отримала підстави (незаконну перевагу) перед іншими громадянами для набуття права на земельну ділянку площею 0,0338 га (кадастровий номер 7110136400:02:042:0085).
Щодо обґрунтування незаконності рішення міської ради
Відповідно до статті 14 Конституції України, статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з частиною 1 статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. 
Відтак, Земельний кодекс України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо виділення земельних ділянок державної та комунальної власності у користування.
За положеннями ст. 80 ЗК України, суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи – на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування – на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади – на землі державної власності.
Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України).
Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Рішення Черкаської міської ради прийнято, зокрема, на підставі статті 120 ЗК України, у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно.
За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
У пункті 2.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» роз`яснено, що якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно на підставі договору оренди, новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім`я в установленому законом порядку, в тому числі з додержанням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» і стаття 125 Земельного кодексу України, яка пов`язує виникнення права на земельну ділянку з моментом державної реєстрації відповідного права.
Таким чином, вищенаведені норми передбачають, що перехід за результатами відчуження до нового власника житлового будинку, будівлі або споруди переходить право користування виключно тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.02.2018 року у справі № 910/4528/15-г та у постанові Вищого господарського суду України від 24.10.2017 року у справі № 910/24461/16.
У постанові від 16.06.2020 року справа № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України (у редакції, чинній у період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року), висловлений у постановах від 11.02.2015 справа № 6-2цс15, від 12.10.2016 справа № 6-2225цс16, від 13.04.2016 справа № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. 
Отже, законодавство передбачає можливість передачі у власність земельної ділянки у разі розташування на ній об`єкту нерухомого майна (будівель, споруд), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи, проте реєстрація права власності на об`єкт нерухомості, який розташований на земельній ділянці, повинна відповідати вимогам чинного законодавства, а враховуючи незаконність реєстрації права власності на незавершене будівництво за ОСОБА_2 то і рішення міської ради є незаконним, оскільки воно є наслідком незаконної державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості (замощення).
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 910/13129/17.
Таким чином, реєстрація права приватної власності на об`єкт «нерухомості» (замощення), прийняття на цій підставі рішення органу місцевого самоврядування про передачу у приватну власність земельної ділянки є одним ланцюгом незаконних дій державного реєстратора та міської ради, що призвели до вибуття (у поза законний спосіб) з комунальної власності земельної ділянки.
Вказаний об`єкт нерухомості є незавершеним будівництвом щодо якого ч. 3 ст. 331 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво, вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.
Натомість правовий статус об`єкта як нерухомого майна виникає з моменту завершення будівництва. 
При цьому здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ — об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) у розумінні ст.ст. 181 та 331 ЦК України, адже не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) увести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.
Таким чином, майнові права на об`єкти незавершеного будівництва є обмеженим речовим правом, а не об`єктом рухомого або нерухомого майна.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, від 18.12.2019 у справі № 916/633/19, від 13.03.2019 у справі № 910/4032/18, від 26.02.2020 у справі № 914/1658/15, від 17.05.2021 у справі № 923/196/20.
Факт здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не свідчить про дотримання умов, з якими закон пов`язує наявність правових підстав набуття земельної ділянки у власність відповідно до положень статті 120 ЗК України – саме до такого висновку прийшов Верховний Суд у справі № 923/196/20 у постанові від 17.05.2021.
За вказаних обставин, з достатньо доведеною вірогідністю вбачається, що факт державної реєстрації незавершеного будівництва, на земельній ділянці з кадастровим номером 7110136400:02:042:0085, вчинено виключно з метою отримання ОСОБА_2 земельної ділянки в приватну власність з використанням положень статті 120 ЗК України. 
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.ст. 9, 122 ЗК України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міська рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.
Відтак, рішення Черкаської міської ради від 13.08.2020 року № 2-6172 «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_2 (існуюче домоволодіння)» прийнято з порушенням статті 120 ЗК України.
Згідно частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, зокрема, якщо воно вибуло з володіння власників не з їхньої волі.
При цьому статтею 346 ЦК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Так, для витребування нерухомого майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не привело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).
Як зазначалось вище, ОСОБА_2 звертаючись до Черкаської міської ради для отримання земельної ділянки у приватну власність діяла неправомірно, оскільки вказала на наявність права приватної власності на об`єкт незавершеного будівництва (замощення) за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 338 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1142422771101, номер запису про право власності – 18478492). В подальшому Черкаська міська рада, приймаючи рішення про передачу землі у власність, не перевірила обставини, необхідні для передачі землі у приватну власність громадян, та вчинила дії, які суперечать закону.
Таким чином, спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу. Видача Черкаською міською радою рішення не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з комунальної власності з огляду на неправомірність дій органу місцевого самоврядування по передачі цієї землі у власність.
Отже, за дійсних (а не фіктивних, неправдивих) обставин спірна ділянка вибула з володіння власника територіальної громади не з її волі.
Отримавши земельну ділянку на підставі завідомо неправдивих відомостей, ОСОБА_2 не набула права власності у передбаченому законом порядку, а тому не набув цього права ОСОБА_3 , як покупець за Договором від 16.06.2023.
За таких обставин, не вбачається перешкод для витребування спірної ділянки у ОСОБА_3 як добросовісного набувача відповідно до частини 1 статті 388ЦК України.
На підставі наведеного, просить суд витребувати у ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади міста Черкаси в особі Черкаської міської ради (код ЄДРПОУ 25212542) земельну ділянку площею 0,0338 га (кадастровий номер 7110136400:02:042:0085). Стягнути з Черкаської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради (код ЄДРПОУ 38715770), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) солідарно на користь Черкаської обласної прокуратури, код ЄДРПОУ 02911119 на р/р UA 138201720343160001000003751 (код класифікації видатків бюджету - 2800) судовий збір.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.01.2024 року відкрите спрощене позовне провадження у справі.
15.01.2024 року до суду надійшов відзив Черкаської міської ради на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
У відзиві вказує на те, що відповідно до ч.1 ст.121 ЗК України для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах громадяни України мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності не більше 0,10 га.
ОСОБА_2 звернулася до Черкаської міської ради із заявою від 23.01.2017 року про надання безоплатно у власність земельної ділянки площею 338 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 7110136400:02:042:0085, на підставі рішення Черкаської міської ради від 13.08.2020 року №2-6172 в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок, згідно ст. 121 ЗК України.
Черкаська окружна прокуратура не зверталася до Черкаської міської ради в порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру» до подання цього позову, позбавивши Черкаську міську раду відреагувати на стверджуване порушення інтересів територіальної громади та аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Отже, прокуратурою не обгрунтовано право на звернення до суду, не надано доказів того, що про порушення прав держави в особі Черкаської міської ради їй було відомо, і незважаючи на це, цей орган не звернувся з позовом до суду у розумний строк, не доведено, що Черкаська міська рада, чиї інтереси бажає представляти прокурор, не здійснює своїх повноважень щодо захисту інтересів держави.
Черкаською окружною прокуратурою не наведено достатніх підстав, визначених ч.1 ст. 388 ЦК України, які б давали право на витребування майна з чужого незаконного володіння. Враховуючи, що про витребування земельної ділянки площею 0,0338 га., спрямована до ОСОБА_3 ю, як добросовісного набувача, незрозумілим є зазначення відповідачем за цим позовом також Черкаської міської ради.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.03.2024 року зупинене провадження у справі.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.05.2025 року поновлено провадження у справі. 
23.05.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Стойко А.Ю., в якому представник відповідача вказує на тре, що відповідач ОСОБА_2 не визнає позовні вимоги.
У відзиві вказує на те, що ОСОБА_4 придбав об`єкт нерухомості бетонне замощення (прямокутної форми, 0,5 м. х 30 м.), яке знаходиться у АДРЕСА_1 за баржевим договором купівлі-продажу № 2 від 25 січня 2011 року у брокерської контори № 20 - ДП «Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів Черкаської області», яка діяла від імені Державної податкової інспекції у Черкаському районі.
ОСОБА_2 , 26.12.2013 року придбала за біржовим договором купівлі-продажу № 130003 у ОСОБА_4 об`єкт нерухомості, а саме: бетонне замощення (прямокутної форми, 0,5 м. х 30 м.), що було у вжитку, яке знаходиться у АДРЕСА_1 . Даний договір був укладений на Товарній біржі агропромислового комплексу центральних областей України відповідно до Правил проведення біржових торгів та протоколу біржових торгів № 1 від 26 грудня 2013 року.
Відповідно до акту прийому-передачі майна від 26.12.2013 року, вона оплатила в повному обсязі та своєчасно прийняла майно, а ОСОБА_4 отримав кошти і передав майно. Даним актом сторони підтвердили, що розрахунки і передача майна відбулися повністю, і що майнових та фінансових претензій один до одного не мають.
Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Згідно п.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Позивачка, як набувач вищевказаного майна, на момент укладення біржового договору № 130003 від 26.12.2014 року не знала і не могла знати, що відповідач не набув права власності на відчужуване майно і не мав права на його відчуження.
Таким чином, вона є добросовісним набувачем, вищевказане нерухоме майно придбала за відплатним договором, і підстав, згідно яких фактичний власник ( ДПІ у Черкаському районі ГУ ДФС Черкаської області) у відповідності до вимог ст.388 ЦК України мав би право витребувати його від позивача, не існує. Власник за представництвом брокерської контори № 20 - ДП «Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів Черкаської області» сам уклад договір купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна № 2 від 25 січня 2011 року, однак не виконав приписи ст.657 ЦК України щодо його нотаріального посвідчення».
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.05.2015 по справі № 711/14101/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: Товарна біржа агропромислового комплексу центральних областей України, Реєстраційна служба Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, Державне підприємство «Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів Черкаської області», головне управління державної фіскальної служби України у Черкаській області, комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на нерухоме майно за добросовісним набувачем – позовні вимоги задоволено повністю.
Вирішено визнати за ОСОБА_2 , як добросовісним набувачем, право власності на бетонне замощення (прямокутної форми - 0,5 м х 30 м), літера за планом І, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, висновок суду ОСОБА_2 26 грудня 2013 року придбала за біржовим договором купівлі-продажу № 130003 у ОСОБА_4 об`єкт нерухомості, а саме: бетонне замощення (прямокутної форми, 0,5 м. х 30 м.), яке знаходиться у АДРЕСА_1 та є добросовісним набувачем цього майна є преюдиційними і для справи №711/9287/23.
ОСОБА_2 на законних підставах набула право власності на споруду: бетонне замощення (прямокутної форми, 0,5 м. х 30 м.), що було у вжитку, яке знаходиться у АДРЕСА_1 та у неї на законних підставах виникло право на земельну ділянку, що знаходиться за цією ж адресою.
В судовому засіданні прокурор Черкаської окружної прокуратури позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити.
Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Судом встановлено, що 26.12.2013 року між ОСОБА_4 , як продавцем та ОСОБА_2 , як покупець був укладений біржевий договір купівлі-продажу №130003, за умовами якого продавець продав і зобов`язується передати у власність покупцеві бетонне замощення (прямокутної форми, 0,5м. х 30 м.), що було у вжитку, яке знаходиться у АДРЕСА_1 ( т.1 а.76-80).
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.05.2015 року, яке вступило в законну силу 26.05.2015 року визнано за ОСОБА_2 , як добросовісним набувачем, право власності на бетонне замощення (прямокутної форми, 0,5м. х 30 м.) літера за планом І, що знаходиться у АДРЕСА_1 (т. 1 а 81-84).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер витягу 77723215 від 04.01.2017 року) 04.01.2017 року за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 338 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .
Номер запису про право власності: 18478492.
Державний реєстратор: Цьопа Богдан Анатолійович, Виконавчий комітет Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області.
Підстава виникнення права власності: рішення Придніпровського районного суду, серія та номер: 711/14101/14-ц, виданий 15.05.2015, видавник Придніпровський районний суд м. Черкаси
Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 33343628 від 04.01.2017 15:10:30, Цьопа Богдан Анатолійович, Виконавчий комітет Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області.
Форма власності: приватна.
13.08.2020 року Черкаською міською радою було прийняте рішення №2-6172 від «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_2 » (існуюче домоволодіння).
Цим рішенням затверджено технічну документацію щодо встановлення (відновлення ) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 громадянки ОСОБА_2 . Передано громадянці ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0338 га (кадастровий номер 7110136400:02:042:0085) безоплатно ту власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т.1 а.89-90).
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер ідентифікаційної довідки 358047631 від 12.12.2023 року) 24.09.2020 року на земельну ділянку кадастровий номер 7110136400:02:042:0085 зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2180690371101, номер запису про право власності – 38418763) (т.1 а.121-123).
Так, відповідно до ст. ст. 316,317,319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Судом встановлено, що на момент звернення прокурора до судуд із вказаним позовом, власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_3 , який набув право власності на вказану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, який укладений 16.06.2023 року між ним та ОСОБА_5 , який діяв від імені та в інтресах ОСОБА_2 (т.1 а.124-125). 
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За таких обставин суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем земельної ділянки площею 0,0338 га., кадастровий номер 7110136400:02:042:0085.
Про те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем земельної ділянки вказує в позовній заяві й прокурор.
Відповідно до ч.1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до чв.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої статті 388 ЦК України). Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).
В постанові ВП ВС від 18.01.2023 року у справі № 488/2807/17 зазначено, що вирішуючи питання про витребування земельної ділянки, суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності, насамперед, володільця цього майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків. Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема, добросовісно. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункти 37, 38), від 6 липня 2022 рокуу справі № 914/2618/16 (пункт 52), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20(пункт 40),).
Особа може бути визнана добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений за відсутності у продавця права на відчуження. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння Набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. Таким чином, власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем - він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути отримане за відплатним договором; в) власник має втратити володіння цим майном з власної волі (Постанова КГС ВС від 16.04.2025 у справі № 910/17006/23). 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі
№ 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19); від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-84гс20) та інших)).
Отже, зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
Звертаючись до суду із вказаним позовом, прокурор посилається на те, що ОСОБА_2 звертаючись до Черкаської міської ради для отримання земельної ділянки у приватну власність діяла неправомірно, оскільки вказала на наявність права приватної власності на об`єкт незавершеного будівництва (замощення) за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 338 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1142422771101, номер запису про право власності – 18478492). В подальшому Черкаська міська рада, приймаючи рішення про передачу землі у власність, не перевірила обставини, необхідні для передачі землі у приватну власність громадян, та вчинила дії, які суперечать закону.
Таким чином, спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу. Видача Черкаською міською радою рішення не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з комунальної власності з огляду на неправомірність дій органу місцевого самоврядування по передачі цієї землі у власність.
Отже, за дійсних (а не фіктивних, неправдивих) обставин спірна ділянка вибула з володіння власника територіальної громади не з її волі.
Разом з тим, відповідно до ст. 324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.
Законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом) (див. постанову Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 373/1810/16-ц (провадження № 61-13700св19).
Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.
Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність).
Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
Така правова позиція викладена у Постанові Верховного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 201/7012/18 (провадження № 61-8387св19).
Окрім того, Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства 24.06.2011 № 91, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.07.2011 за № 830/19568, дано визначення, що господарські (присадибні) споруди - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій, до яких належать колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо.
Відповідно до частин першої та другої статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.
Отже, ОСОБА_2 на законних підставах набула право власності на споруду: бетонне замощення (прямокутної форми, 0,5 м. х 30 м.), що було у вжитку, яке знаходиться у АДРЕСА_1 та у неї на законних підставах виникло право на земельну ділянку, що знаходиться за цією ж адресою.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України.
Згідно із частиною першою статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
У відповідності до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
Згідно частини першою, другою статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Згідно зі статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення.
Громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення (частина перша статті 118 ЗК України).
Відповідно до частин восьмої - десятої статті 186 ЗК України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, іншим суб`єктам, визначеним цією статтею, при погодженні та затвердженні документації із землеустрою забороняється вимагати, зокрема, додаткові матеріали та документи, не включені до складу документації із землеустрою, визначеного Законом України «Про землеустрій». Висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію.
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є одним з видів документації із землеустрою (частина друга статті 25 Закону України «Про землеустрій»).
Замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі, а також інші юридичні та фізичні особи (частина перша статті 26Закону України «Про землеустрій»).
Згідно із частиною другою статті 55 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.
Формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (стаття 79-1 ЗК України). Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частина четверта статті 78-1 ЗК України).
Результат аналізу наведених норм закону свідчить, що призначення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) полягає у формуванні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав з визначенням її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (присвоєння їй кадастрового номера). Тобто, така документація дозволяє лише ідентифікувати на землі власника земельну ділянку. При цьому закон безпосередньо наділяє повноваженням замовити таку документацію (без надання дозволу власника на її розроблення) громадян - землекористувачів, заінтересованих у приватизації земельної ділянки. Звернення заінтересованої особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування за затвердженням технічної документації є пропозицією цієї особи щодо визначення конкретного предмета приватизації - земельної ділянки, а її затвердження засвідчує згоду власника земельної ділянки (в особі відповідного органу) із вибором земельної ділянки. Відмовити у затвердженні такої документації із землеустрою відповідний орган виконавчої влади або органу місцевого самоврядування може виключно у зв`язку з її невідповідністю законодавству, затвердженій документації із землеустрою або містобудівній документації.
Слід зазначити, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ч.2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
З досліджених в судовому засіданні доказів не вбачається що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника – територіальної громади м. Черкаси не з її волі іншим шляхом.
Слід зазначити, що добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (Постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2024 № 754/446/22 (61-7349сво23).
В постанові ВП ВС від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 викладено правовий висновок, згідно якого, втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).
Таким чином, в судовому засіданні прокурором не доведено, що спірна земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 0,0338 га., кадастровий номер 7110136400:02:042:0085 вибула з комунальної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу, що є підставою для витребування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.
На підставі наведеного, ст.ст. 316-319,330,388 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 133-142, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову позовом заступника керівника Черкаської окружної прокуратури в інтересах держави до Черкаської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р.В.Демчик.
Повне судове рішення складене 19.01.2026 року.
Головуючий:	  	Р.  В.  Демчик