ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 січня 2026 року справа №200/3983/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Мастюгіна Євгена Дмитровича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року у справі № 200/3983/25 (головуючий суддя І інстанції – Кошкош О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 13.05.2025 № 172650008728 про відмову в призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”;
- зобов`язати призначити пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” з дня звернення за її призначенням, а саме з 06.05.2025, зарахувавши період з 26.04.1986 по 11.11.1988 та з 27.12.1990 по 01.01.1993 до періоду проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення. 
В обґрунтування позову зазначив, що за приписами ст. 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” особи мають право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку за наявності 15 років стажу та, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. 
Отже, у позивача наявне право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 55 Закону № 796-XII та дійшов помилкових висновків стосовно відсутності у позивача права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.
Позивач зауважив, що проживання позивача на території чорнобильської зони підтверджено показаннями свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які підтвердили що позивач з 1977 року проживає в с. Клесів.
Також довідкою Рівненської держадміністрації від 13.10.2021 № 1262 підтверджено, що позивач навчався в СПТУ-22 м. Сарни з 01.09.1985 по 04.07.1988, а довідкою Вищого професійного училища від 16.10.2023 підтверджено, що позивач у період навчання не був зареєстрований в гуртожитку. Проте, навчання позивача у вказаний період не спростовує факт його проживання у період навчання у с. Клесів за домашньою адресою.
За Переліком № 106 с. Клесів Сарненського району Рівненської області належить до зони гарантованого добровільного відселення.
Відтак, наданими позивачем документами підтверджено, що позивач з моменту аварії на ЧАЕС (26.04.1986), зокрема, по 01.01.1993 постійно проживав у с. Клесів, тобто в зоні гарантованого добровільного відселення, в зв`язку з чим отримав посвідчення постраждалого внаслідок аварії на ЧАЕС, яке могло бути видано лише у випадку постійного проживання у зазначеній зоні мінімум 3 роки.
Тому позивач має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону № 796-ХІІ.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.
Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП “Діловодство спеціалізованого суду”.
Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).
Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему “Електронний суд” матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.
Отже, враховуючи зазначені листи, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі “Електронний суд”.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.

15 грудня 1993 року ОСОБА_4 отримав посвідчення серії НОМЕР_1 громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).
Згідно довідки від 24.08.2023 № 2300, яка видана Клесівською селищною радою Сарненського району Рівненської області ОСОБА_4 постійно проживає та зареєстрований в с. Клесів Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області з 12.07.1988 по 10.11.1988 та з 27.12.1990 по даний час на території, яка віднесена до третьої зони добровільного гарантованого відселення відповідно до Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. 
Довідка видана на підставі будинкової книги на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 106 від 23.07.1991, с. Клесів Сарненського району Рівненської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
06 травня 2025 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся із заявою про призначення пенсії.
13 травня 2025 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення № 172650008728 про відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. 
В рішенні зазначено, що вік заявника – 54 роки, період роботи (проживання) у зоні гарантованого добровільного відселення відповідно до ст. 55 Закону № 796 станом на 01.01.1993 - 2 роки 4 місяці 3 дні, при цьому необхідний – не менше 3 років станом на 01.01.1993, а на дату подання заяви - 32 роки 11 місяців 27 днів.
Страховий стаж особи становить 31 рік 2 місяці 13 днів.
Позивач не підтвердив права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку як потерпілій особі згідно з умов статті 55 Закону № 796.
У період з 01.09.1985 по 04.07.1988 ОСОБА_4 навчався у СПТУ-22 м. Сарни, про що свідчить довідка Вищого професійного училища № 22 м. Сарни від 13.10.2023 № 1262.
Довідка від 16.10.2023 № 1279 видана Вищим професійним училищм № 22 м. Сарни свідчить, що ОСОБА_4 дійсно навчався у ВПУ-22 м. Сарни і не був зареєстрований в учнівському гуртожитку. 
Визначаючи період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення як 2 роки 4 місяці 3 дні станом на 01.01.1993 відповідач виходив з того, що довідка Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області від 24.08.2023 № 2300 не містить інформацію про постійне проживання та реєстрацію за адресою в с. Клесів Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області, а довідкою від 13.10.2023 № 1262 підтверджено навчання у СПТУ-22 м. Сарни у період з 01.09.1985 по 04.07.1988.
Позивач вважає, що навчання у період з 01.09.1985 по 04.07.1988 в населеному пункті, розташованому в м. Сарни не спростовує факту проживання позивача у цей період за своєю домашньою адресою с. Клесів.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з відсутності належних доказів, які підтверджують достатній період проживання позивача (3 роки) на території гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993, тому у позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Оцінка суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга статті 46 Конституції України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
В ухваленому на виконання статті 16 Конституції України Законі № 796-ХІІ, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, передбачено додаткові гарантії соціального захисту для вказаних осіб - комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій.
Фактично ці заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені у статті 55 Закону № 796-XII, частиною першою якої перебачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII встановлено, зокрема, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зменшення пенсійного віку - 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. При цьому початкова величина зниження пенсійного віку (на 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII є:
1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу;
2) факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993;
3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
На виконання положень Закону № 1058-ІV постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок № 22-1).
Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. Для потерпілих від Чорнобильської катастрофи такими документами є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17.
Крім того, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 Верховний Суд також зазначив, що виникнення права на зменшення пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зменшення пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
На підставі викладеного суд, враховуючи наведені висновки та встановлений абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 перелік документів, що подається особою для призначення їй пенсії зі зменшенням пенсійного віку, зауважує, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII.
Вказаний висновок застосовано у постановах Верховного Суду від 11.11.2024 у справі № 460/19947/23, від 16.12.2025 у справі № 460/6098/24.
Як свідчать матеріали справи, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку стала відсутність достатнього підтвердженого періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у визначений статтею 55 Закону № 796-XII період.
Позивач є потерпілим від Чорнобильської катастрофи категорії 3, що підтверджується посвідченням.
Згідно з довідкою Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області від 24.08.2023 № 2300, позивач постійно проживає та зареєстрований в с. Клесів Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області з 12.07.1988 по 10.11.1988 та з 27.12.1990 по даний час. 
Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 106 від 23.07.1991, с. Клесів Сарненського району Рівненської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Таким чином, довідкою Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області від 24.08.2023 № 2300 підтверджено період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 2 роки 4 місяці 3 дні, які враховані ГУ ПФУ в Донецькій області під час розгляду заяви про призначення пенсії позивачу пенсії із зменшенням віку, що свідчить про безпідставність доводів позивача про не зарахування відповідачем до часу проживання в зоні гарантованого добровільного відселення періодів з 12.07.1988 по 10.11.1988 та 27.12.1990 по 01.01.1993.
Щодо періоду з 26.04.1986 по 11.07.1988, з 11.11.1988 по 26.12.1990, який не зарахований відповідачем, суд зазначає наступне.
Визначаючи період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення як 2 роки 4 місяці 3 дні станом на 01.01.1993 відповідач виходив з того, що довідка Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області від 24.08.2023 № 2300 не містить інформацію про постійне проживання та реєстрацію за адресою в с.Клесів Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області, а довідкою від 13.10.2023 № 1262 підтверджено навчання у СПТУ-22 м. Сарни у період з 01.09.1985 по 04.07.1988.
Позивач звертав увагу, що довідками підтверджується його навчання у СПТУ-22 м. Сарни у період з 01.09.1985 по 04.07.1988 і що в період навчання позивач не був зареєстрований в учнівському гуртожитку. Проте, навчання у період з 01.09.1985 по 04.07.1988 в м. Сарни не спростовує факту проживання позивача у цей період за своєю домашньою адресою у с. Клесів. 
Крім того, наявність у позивача посвідчення підтверджує факт його постійного проживання або у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, або на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” є посвідчення “Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС” та “Потерпілий від Чорнобильської катастрофи”.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону № 796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Приписами пункту 3 частини першої статті 14 Закону № 796-ХІІ встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (категорія 3).
Відповідно до статті 15 Закону № 796-ХІІ довідка про період проживання, роботи на цих територіях є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.
Згідно з положеннями статті 65 Закону № 796-ХІІ учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Посвідчення “Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС” та “Потерпілий від Чорнобильської катастрофи” є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом. Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення “Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС” або “Потерпілий від Чорнобильської катастрофи”.
Наведені висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17, від 24.10.2019 у справі № 152/651/17, від 25.11.2019 у справі № 464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі № 212/5780/16-а, від 17.05.2021 № 398/494/17, від 17.05.2021 № 336/6218/16-а, від 08.06.2022 у справі № 805/3752/18-а, від 26.07.2023 у справі № 460/2589/20.
Разом з цим, як вже зазначалось вище, позивач є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням категорії 3 серії НОМЕР_1 , виданим 15.12.1993 Рівненською облдержадміністрацією.
Посвідчення 3 категорії позивачу видане уповноваженим на те державним органом, який при видачі зазначеного посвідчення перевіряв достовірність поданих позивачем документів. Отже, питання проживання позивачем не менше трьох років у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 вирішувалось при наданні йому статусу потерпілої особи.
Отже, наявне у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії підтверджує факт проживання на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років.
Проте, наявність у особи самого лише посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) не є безумовною підставою для зниження йому пенсійного віку при вирішенні питання про призначення пенсії за віком, що узгоджується з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1.
Так, потерпілим від Чорнобильської катастрофи документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку є, зокрема, для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування.
Довідкою від 24.08.2023 № 2300, яка видана Клесівською селищною радою Сарненського району Рівненської області підтверджено, що ОСОБА_4 проживає та зареєстрований в с.Клесів Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області з 12.07.1988 по 10.11.1988 та з 27.12.1990 по даний час на території, яка віднесена до третьої зони добровільного гарантованого відселення відповідно до Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Проте, довідка не мітить відомостей, що підтверджують проживання позивача у с. Клесів Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області у період з 26.04.1986 по 11.07.1988, з 11.11.1988 по 26.12.1990.
Суд погоджується, що довідки про навчання позивача в м. Сарни безумовно не свідчать про його проживання у м. Сарни, проте, ці довідки і не підтверджують проживання позивача у с. Клесів у період з 26.04.1986 по 11.07.1988, з 11.11.1988 по 26.12.1990.
Пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також не можуть братися до уваги в підтвердження факту проживання позивача у с. Клесів у період з 26.04.1986 по 11.07.1988, з 11.11.1988 по 27.12.1990, оскільки ці пояснення не є належним доказом з огляду на вимоги підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1, відповідно до яких документом, який підтверджує право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку є, зокрема, для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, - відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу (а саме відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України “Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні”), та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування.
Таким чином, матеріали справи не містять жодного належного та достатнього доказу на підтвердження факту проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у період з 26.04.1986 по 11.07.1988, з 11.11.1988 по 26.12.1990.
Оскільки матеріали справи не містять належних доказів постійного проживання та ОСОБА_1 на території гарантованого добровільного відселення, які б становили не менше трьох років станом на 01.01.1993, то він не має права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Як визначено пунктом 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Мастюгіна Євгена Дмитровича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року у справі № 200/3983/25 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року у справі № 200/3983/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 12 січня 2026 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст. 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 12 січня 2026 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.А. Блохін

А.В. Гайдар