Провадження №	2/447/141/26 	
Справа №	447/2650/25 	

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И
(заочне)

03.02.2026 Миколаївський районний суд Львівської області в складі судді Головатого А.П., за участю секретаря судового засідання Кісіль А.В.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судовому засіданні у м. Миколаїв Львівської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду.

Процесуальні дії у справі.
28.08.2025 засобами системи «Електронний Суд» представник позивача ТОВ «ФК «Гефест» - адвокат Остащенко О.М. подала позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду. 
В обґрунтування позовних вимог представник позивача покликається на те, що 07.06.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/1354/82/49681, відповідно до якого Банк надав кредит в сумі 20 400,00 доларів США зі строком до 07.06.2017, та зі ставкою за користування кредитом в розмірі 13,500 % річних. З метою забезпечення виконання зобов?язання ОСОБА_1 за кредитним договором 07.06.2007 між Банком та ОСОБА_2 укладено Договір поруки №б/н. 25.03.2019 рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі №447/702/18 задоволено позов ПАТ «Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №014/1354/82/49681 від 07.06.2007 у розмірі 120 816,22 гривень. 11.06.2020 ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області у справі №447/702/18 замінено стягувача з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у виконавчих листах щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У 2023 році позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення фінансових санкцій на підставі ст. 625 ЦК України за період з 01.05.2020 по 02.05.2023 (справа №447/1279/23). Постановою Львівського апеляційного суду від 08.04.2024 у вищевказаній справі №447/1279/23 стягнуто з Відповідачів на користь Позивача за період з 01.05.2020 до 23.02.2022 3 % річних – 18 122,40 гривень, інфляційні втрати – 43 246,16 гривень. Оскільки у справі №447/1279/23 стягнуто фінансові санкції за період 01.05.2020 по 23.02.2022, а дане порушення є триваючим, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відтак у даній справі заявлено стягнення фінансових санкцій за період з 26.03.2019 (у межах строку позовної давності) до 30.04.2020 (до дати початку періоду, за який стягнуто в справі №447/1279/23). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Фінансова санкція на підставі ст. 625 ЦК України нараховується за весь період порушення грошового зобов`язання, але стягненню підлягають лише в межах строку позовної давності, який ст. 257 ЦК України встановлений тривалістю у три роки. З 30.03.2020 строки позовної давності були продовжені, враховуючи п.12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а саме під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Дане положення до Цивільного кодексу України внесено 30.03.2020 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-IX. Період карантину з 12.03.2020 до 30.06.2023, визначений постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211 зі змінами. Таким чином, строку позовної давності зупинився починаючи з 30.03.2020 і станом на дату звернення із позовною заявою залишається зупиненим. Продовження строків позовної давності, паралельно з карантином, зупинено також у зв?язку з введенням воєнного стану, шляхом внесення змін до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Нарахування фінансових санкцій – 3% річних (згідно із ст. 625 ЦК України), до початку введення карантину здійснювалось в межах строку позовної давності – 3 роки тобто з 30.03.2017 і тривало до введення воєнного стану, нарахування тривало до 23.02.2022, що відповідає вимогам закону. З урахуванням того, що за період з 01.05.2020 до 23.02.2022 фінансові санкції вже стягнуто, тому період нарахування заявлений в даній справі з 26.03.2019 по 30.04.2020. Розрахунок 3% річних (ст. 625 ЦК) за порушення грошового зобов`язання стягнутого рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі №447/702/18 від 25.03.2019 у розмірі 120 816,22 гривень: 26.03.2019-25.03.2020 – 3 624,49 грн. (120 816,22 х 3 % річних); 26.03.2020-30.04.2020 (36 днів) – 357,48 грн. (120 816,22 х 3 % річних / 365х36), що разом складає 3 981,97 грн. Сукупний індекс інфляції за період з 26.03.2019по 30.04.2020 складає 103,125 % на борг 120 816,22 грн., складає 3 775,50 грн. (120 816,22 х 103,125 % / 100 % - 120 816,22 = 3 775,50). Таким чином 3 % річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання, що підлягають стягненню, складають 7 757,47 грн. Крім цього, представник позивача просить стягнути з відповідачів судові витрати у справі, а саме судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 12 000,00 грн.
01.09.2025 сформовано відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання (перебування) та реєстрації відповідачів, згідно з якими місце проживання (перебування) ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не встановлено.
16.09.2025 до суду надійшли відповіді на запит про місце проживання (перебування) та реєстрації відповідачів із ЗМУ ДМС.
Ухвалою суду від 17.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання у справі. Відповідачам надано строк для подання відзиву та заперечень.
Копію позовної заяви та доданих до неї документів відповідачам було надіслано позивачем ТОВ «ФК «Гефест» на виконання вимог ст. 43, 177 ЦПК України (а.с. 15 (зворот)-18). 
Відповідачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не отримували копію ухвали суду від 17.09.2025, а також судових повісток, оскільки вказані поштові відправлення, надіслані на адресу місця реєстрації проживання відповідачів повернулися до суду з відмітками про відсутність адресата за вказаною адресою (а.с. 31-32, 33-34, 36-37, 38-39, 43-44, 45-46).
Таким чином, згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України, судом здійснювався виклик відповідача шляхом опублікування оголошень на офіційному вебсайті судової влади України. Зопублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
03.02.2026 засобами системи «Електронний Суд» представник позивача ТОВ «ФК «Гефест» - адвокат Остащенко О.М. подала заяву, у якій просила проводити судове засідання за відсутності представника позивача, позов підтримала та просила такий задоволити, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечила.
Відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, клопотань чи заяв до суду не подавали. Відзиву, заперечень на позов відповідачі також не подавали.
Згідно із ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відтак, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд встановив:
Судом та матеріалами справи встановлено, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 25.03.2019 у справі №447/702/18 задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про захист порушеного права шляхом солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (код ЄДРПОУ 14305909) заборгованість у розмірі 120 816,22 грн. та судового збору у розмірі 1 812,24 грн.
Постановою Львівського апеляційного суду від 08.04.2024 у справі №447/1279/23 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24.10.2023 у справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду апеляційну скаргу задоволено частково, змінено рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24.10.2023, постановлено стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ «ФК «Гефест» 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 25.03.2019 у справі №447/702/18 у розмірі 61 368 гривень 56 копійок та 2 373 гривні 82 копійки; стягнути 2 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції.
Оцінка суду.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, які встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У частинах 2, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ст. 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Попри наявність судового рішення про стягнення заборгованості з відповідачів такі не виконали рішення суду вчасно, а, отже, допустили прострочення грошового зобов`язання.
З ухваленням у 2019 році рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором зобов`язання відповідачів сплатити таку заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитор має право на отримання сум, передбачених у ст. 625 ЦК, за увесь час прострочення. При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною ВП ВС у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц.
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
У постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18 ВС прийшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19).
Судом встановлено, що позов поданий до суду 28.08.2025, та розрахунок заборгованості здійснено за період з 26.03.2019 по 30.04.2020. 
Проте, строк позовної давності позивачем не пропущено.
Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічна: гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України: метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Зазначений Закон України від 30.03.2020 №540-ІХ набрав чинності 02.04.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричини коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенні, на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції РНБО України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дію якого неодноразово продовжено.
За приписами п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Таким чином, строк позовної давності зупинився з 30.03.2020 і станом на день звернення до суду із позовною заявою 28.08.2025 був зупиненим.
Під індексом інфляції розуміється показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, отже норма ЦК України, яка регламентує сплату індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором. 
На цій підставі, позивачем здійснено нарахування 3 % річних та індексу інфляції, а саме за період з 26.03.2019 по 30.04.2020 заборгованість перед позивачем становить 7 757,47 грн., яка розраховується за наступною формулою: [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу], де: [Сума боргу] – сума простроченого боргу.; [Сукупний індекс інфляції] – добуток щомісячних індексів за відповідний період. Сукупний індекс інфляції за період з 26.03.2019-30.04.2020 складає 103,125 % на борг 120 816,22 гривень, складає 3 775,50 гривень (120 816,22х 103,125 % / 100 % - 120 816,22 = 3 775,50).
За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 25.01.2023 у справі №209/3103/21 саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов?язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача.
Відповідачами наведений розрахунок не заперечено, власних не проведено, доказів його неправильності не надано. З огляду на таке у суду немає підстав сумніватися у обґрунтованості розрахунків, які беруться до уваги як розмір наявної заборгованості перед позивачем.
Отже, позов у цій частині підлягає до задоволення повністю.
Щодо позовної вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд зазначає таке.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов?язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18).
Вказане міститься у постанові ВС від 31.01.2025 у справі №758/5917/21, провадження №61-1515св24.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).
Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.
У постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі №211/3113/16-ц, від 06.11.2020 у справі №760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду вказувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Згідно з довіреністю у порядку передоручення від 08.02.2024, що міститься у матеріалах справи, Остащенко О.М. є представником ТОВ «ФК «Гефест» (а.с. 19).
На підтвердження факту отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат, представником позивача подано копії: довіреності (а.с. 19), витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 19 (зворот)), договору №16 про надання правової допомоги від 15.06.2020 (а.с. 14), додаткової угоди №47 від 01.08.2025 до договору №16 про надання правової допомоги від 15.06.2020 (а.с. 13 (зворот)), акту виконаних робіт (а.с. 15).
Отже, 15.06.2020 між ТОВ «ФК «Гефест» та Адвокатським бюро «Остащенко» в особі керуючого Остащенко О.М. укладено Договір про надання правової допомоги №16 та 01.08.2025 укладено Додаткову угоду №47, за умовами яких за надання правової допомоги Адвокатським бюро, сторонами погоджено розмір гонорару: 1 500,00 гривень за одну годину надання правової допомоги; 3 000,00 гривень за участь в одному судовому засіданні. 
З наданих документів встановлено, що у процесі надання правової допомоги Адвокатським бюро витрачено час на написання позовної заяви – 4 години, вартістю 6 000,00 гривень.
До орієнтовного розрахунку витрат включено участь адвоката у двох судових засіданнях, гонорар за що передбачено у 6 000,00 гривень. Представник позивача зазначає, що орієнтовний розрахунок витрат позивача на правову допомогу складає 12 000,00 гривень. 
За результатами дослідження та оцінки долучених до матеріалів справи доказів щодо понесення витрат на правову допомогу у їх сукупності, беручи до уваги те, що відповідачі не подали заперечень щодо стягнення витрат на правову допомогу у заявленому позивачем розмірі, однак, з огляду на критерій реальності понесення таких витрат, вимоги з приводу стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката є частково обґрунтованими та підлягають до задоволення у розмірі 6 000,00 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі – застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Враховуючи те, що позов було пред`явлено засобами системи «Електронний суд» та такий підлягає до задоволення, з відповідачів слід стягнути судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Керуючись ст. 5, 13, 76, 81, 82, 89, 134, 137, 141, 259, 263, 264, 265, 279, 280, 282, 284 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Позов задоволити. 
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» суму в розмірі 7 757 (сім тисяч сімсот п?ятдесят сім) гривень 47 копійок – 3 % річних та інфляційні витрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі №447/702/18 від 25.03.2019 за період з 26.03.2019 по 30.04.2020.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» сплачений судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) гривень 00 копійок на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест».
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», місцезнаходження вул. Ігоря Брановицького 3, м. Київ, 01042, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 42350033.
Відповідачі:
-  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;
- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Повний текст рішення складено 03.02.2026.

Суддя Головатий А.П.