ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/2216/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №697/102/25 Категорія: 305010000  	Деревенський І. І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О.  М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шишка Руслан Іванович, до Держава Україна: в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Черкаська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, –
в с т а н о в и в:
У січні 2025 року  ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Шишка Р.І. через систему «Електронний суд» звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначив про те, що 30.08.2016 старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Черкаській області в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань стосовно позивача було зареєстроване кримінальне провадження № 12016250000000255 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
30.08.2016 його було затримано, відповідно до ст. 208 КПК України.
31.08.2016 старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Черкаській області Демиденко Л.В. за погодженням із прокурором повідомлено позивачу про підозру у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
31.08.2016 старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Черкаській області Демиденко Л.В. позивачу було вручено клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
01.09.2016 слідчий суддя Придніпровського районного суду міста Черкас постановлено ухвалу про обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком 60 днів, тобто до 28.10.2016 включно, з правом внесення застави.
Після внесення застави позивач був звільнений 06.09.2016 з під варти з покладенням на нього обов`язків. 
03.02.2017 старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Черкаській області повідомлено позивачу про зміну підозри на ч. 1 ст. 263 КК України.
01.03.2017 прокурором відділу процесуального керівництва управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області Тараненком В.О. було підписано обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 12016250000000255 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та передано матеріали кримінального провадження до суду.
Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 16.11.2022 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення і виправдано ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
13.06.2023 ухвалою Черкаського апеляційного суду вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 16.11.2022 про виправдання ОСОБА_1 за ч.1 ст.263 КК України залишено без змін.
Позивач у позові вказав, що незаконно перебував під слідством та судом із 30 серпня 2016 року (моменту затримання та взяття особи під варту) по 13 вересня 2023 року (дати набрання законної сили ухвали Черкаського апеляційного суду від 13 червня 2023 року), що складає 86 місяців і 15 днів. Весь цей час незаконного перебування під слідством та судом, позивач ОСОБА_1 перебував в стані абсолютної невизначеності стосовно своєї долі, доведення своєї невинуватості, не міг здійснювати звичайну щоденну діяльність, підірвано його репутацію, погіршено спілкування з людьми, що стало причиною моральних страждань, внаслідок чого йому завдано моральну шкоду, яка виразилась в душевних і психічних стражданнях у зв`язку із суттєвим погіршенням його становища, приниження його честі та гідності, переживанні, поганому настрої від невизначеності майбутнього у зв`язку з кримінальним переслідуванням, тримання під вартою, постійної участі в судових засіданнях понад 7 років, що вимагало додаткових зусиль для відновлення його нормального життєвого стану та значних фінансових витрат.
Крім того, посилаючись на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Закон України «Про державний бюджет України на 2025 рік» та з врахуванням періоду перебування під слідством та судом, який розрахований з моменту затримання та взяття особи під варту 30.08.2016 до набрання виправдувальним вироком законної сили 13.09.2023, разом 86 місяців і 13 днів, визначив гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди в розмірі 692 000,00 грн.
З урахуванням вищевикладеного представник позивача просив стягнути на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури у розмірі 692 000,00 грн. та процесуальні витрати на правничу допомогу у розмірі 102 500,00 грн.
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури у розмірі 651 466,66 грн. 
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в розмірі 15 000,00 грн.
В решті позовних вимог відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 16.11.2022 у справі №697/633/17, залишеного без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 13.06.2023. Враховуючи зазначене, період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом обрахував з моменту вручення йому повідомлення про підозру по дату винесення Черкаським апеляційним судом ухвали, якою залишено виправдувальний вирок Черкаського районного суду Черкаської області без змін, тобто з 31.08.2016 по 13.06.2023 (всього 81 місяць та 13 днів) та визначив суму до відшкодування 651 466,66 грн.
Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача судових витрат на правничу допомогу в сумі 102 500,00 грн, суд вказав, що позивач дійсно отримав правову допомогу від адвоката Шишки Р.І., а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі. У той же час представниками відповідачів не доведено неспівмірність таких витрат із обсягом наданої допомоги.
Враховуючи фактичний обсяг наданої правничої допомоги, кількість судових засідань, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, керуючись принципами співмірності та розумності судових витрат, критерієм реальності адвокатських витрат, а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, значення справи для сторін, суд вважав за необхідне задовольнити клопотання частково в сумі 15 000,00 грн.
Суд зазначив та наголосив, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Не погоджуючись із судовим рішенням в частині стягнення витрат на правничу допомогу, Державна казначейська служба подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушенням судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, не врахування правової позиції Верховного Суду в подібних правовідносинах, просить рішення змінити, скасувавши його в частині стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги в розмірі 15 000,00 грн. В іншій частині рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17.10.2025 залишити без змін
В апеляційній скарзі представник скаржника зазначає, що, відповідно до п. 1.2. договору про надання правової допомоги адвоката від 30.08.2016 № 55, позивач делегував адвокату визначений обсяг прав, що встановлений ЦПК, КПК, КАС тощо. За приписами п. 5.1. договір …діє до моменту набрання рішенням суду законної сили по справі або інших обставин за домовленістю між сторонами. Оскільки кримінальне переслідування позивача розпочалось 31.08.2016, то договір був укладений саме для представництва інтересів позивача в кримінальному процесі і закінчив свою дію згідно умов п. 5.1. – 13.06.2023 з набуттям законної сили виправдувального вироку від 16.11.2022 стосовно позивача. Жодних додаткових угод про продовження дії Договору до матеріалів справи не долучено, а тому Казначейство вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність у матеріалах справи договору про надання правової допомоги.
Щодо визначеного розміру судових витрат на правничу допомогу скаржник вказує, що зазначена справа не є складною, оскільки спірні правовідносини врегульовано нормами ЦКУ, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Положенням про застосування Закону № 266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06.03.1996 за № 106/1131.
Крім того, на думку Казначейства, наявна стала релевантна практика Верховного Суду з вирішення подібних спорів.
Також скаржник зазначає, що вимоги щодо оплати послуг адвоката за «Попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин», «Вивчення та правовий аналіз документів, матеріалів справи» та «Підготовка інших процесуальних документів по справі, заяв клопотань, процесуальних документів тощо» Казначейство вважає необгрунтованими, оскільки відповідна діяльність обумовлюється рівнем професійної компетентності надавача послуг, а також зумовлена включно процесуальними діями представника Позивача (подання клопотання про проведення судово-психологічної експертизи, клопотань пов`язаних з проведенням зазначеної експертизи тощо).
Щодо виду правової допомоги, як «вивчення та аналіз поданих до суду представником відповідача доказів, заяв, клопотань, процесуальних документів тощо» Казначейство також вважає необґрунтованим, оскільки жодні докази відповідачем до суду не подавались. Натомість, відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідь на який позивачем не надано, а також клопотання про участь в судових засідань в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів. Крім того, представником Казначейства подавались до суду першої інстанції заяви про проведення судових засідань без участі представника Казначейства, що були направлені на швидке вирішення питання в проведенні судової психологічної експертизи. Тобто, всі заяви і клопотання Казначейства з процесуальних питань стосувались виключно проведення судових засідань і не стосувалися суті спору.
Щодо виду допомоги як «Представництво інтересів клієнта у судових засіданнях по справі» обсягом 10 год. Казначейство вважає, що така кількість судових засідань зумовлена виключно поведінкою сторони Позивача при розгляді справи. Звертаємо увагу суду, що Казначейство заперечувало проти задоволення ухвали про призначення судово-психологічної експертизи зазначаючи, що призначення її проведення призведе до затягування розгляду справи. Відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Казначейство вважає, що відсутні підстави для розподілу судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, що понесені позивачем в суді першої інстанції.
Обгрунтовуючи безпідставність проведення судом розподілу витрат на правничу допомогу апелянт зазначає, що платіж в сумі 102 500,00 грн згідно прибуткового касового ордера від 04.08.2025 № 55 значно перевищує граничну суму при розрахунках готівкою, визначений у максимально можливому розмірі 50 000,00 грн, а тому проведений з порушенням приписів Положення № 148.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Згідно з вимогами частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.
Враховуючи доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції переглядається в частині стягнення із відповідача витрат на правничу допомогу.
У суді першої інстанції позивачем заявлено до стягнення з відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу адвоката у справі у загальному розмірі 102 500,00 грн.
На підтвердження таких витрат надано: угоду (договір) №55 про надання правничої допомоги адвоката від 30.08.2016 (а.с.64-65, т.1); ордер про надання правничої (правової) допомоги серії СА №1045685 від 30.08.2016 (а.с.154, т.2); додаток до Договору (угоди) №55 про надання професійної правничої допомоги адвоката від 30.08.2016, укладений 09.01.2025 (а.с.155, т.2); акт приймання-передачі виконаних робіт по наданню професійної правничої допомоги до Договору (Угоди) №55 про надання професійної правничої допомоги адвоката від 30.06.2026 та додатку №1 до нього від 04.08.2025 (а.с.156, т.2); розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу станом на 04.08.2025 від 04.08.2025 (а.с.157, т.2); квитанцію до прибуткового касового ордеру № 55 від 04.08.2025 про прийняття від ОСОБА_1 коштів в сумі 102 500,00 грн. (а.с.158, т. 2).
Відповідно до розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу станом від 04.08.2025, адвокатом Шишкою Р.І. ОСОБА_1 надано послуги на загальну суму 102 500,00 грн., з розрахунку 41 годин 00 хвилин витраченого часу адвоката з урахуванням вартості години роботи – 2500,00 гривень.
Відповідно до ч. ч. 4-5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Шишкою Р.І. в інтересах позивача ОСОБА_1 була подана позовна заява, клопотання про призначення у справі судово-психологічної експертизи, адвокат відбирав пояснення та надавав додаткові матеріали до суду, подавав клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, приймав участь у судових засідання 13.02.2025, 11.03.2025, 03.07.2025, 12.08.2025, 17.09.2025, 09.10.2025, 17.10.2025.
Апеляційний суд враховує, що договір про надання правової допомоги адвокатом Шишкою Р.І. ОСОБА_1 був укладений ще в ході кримінального провадження 30.08.2016.
Разом із поданням до суду позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду сторонами було підписано додаток №1 від 09.01.2025 до зазначеної вище угоди, у якому узгоджено встановлення гонорару у формі погодинної оплати у розмірі 2500,00 грн за одну годину роботи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо припинення дії договору позивача із клієнтом із моменту набрання законної сили виправдувального вироку від 16.11.2022 – зокрема з 13.06.2023, та як наслідок - про відсутність договірних відносин між сторонами, апеляційним судом відхиляються, оскільки пунктом 5.1. договору №55 про надання правової допомоги адвоката від 30.08.2016 строком дії договору визначено і інші обставини, окрім як до набрання рішенням законної сили, зокрема інші обставини за домовленістю сторін. Звернення до суду ОСОБА_1 через адвоката у порядку цивільного судочинства із позовом про відшкодування шкоди внаслідок незаконного засудження, встановленого виправдувальним вироком суду, де у кримінальному провадженні інтереси ОСОБА_1 представляв ОСОБА_2 , безумовно і є іншими обставини, за наявності яких можуть тривати договірні відносини між клієнтом та адвокатом. 
Аргументи скарги щодо припинення дії договору про надання правової допомоги із набранням законної сили виправдувального вироку суду 13.06.2023 є безпідставними.
Перевіряючи доводи скарги щодо недоведеності та необгрунтованості визначеного судом розміру витрат на правничу допомогу слід врахувати наступне.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу, що прямо випливає з положень ч. 1 ст. 632 ЦК України.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
При цьому, адвокатам, враховуючи положення ст. 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017 зі змінами 15.02.2019), необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.
Виходячи з обсягу фактично заявлених вимог, характеру спірних правовідносин та предмету доказування в даній справі, розумності розміру понесених витрат, висновок суду першої інстанції про визначення розміру витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн є правильним.
Слід зазначити, що у контексті співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатами робіт, а також часом, витраченим на їх виконання часу, сталу релевантну практику Верховного Суду щодо вирішення подібних спорів, виходячи із засад розумності та справедливості, заявлена позивачем сума до стягнення 102 500,00 грн. є надмірною.
Суд першої інстанції надав обґрунтовану оцінку, як наведеному в акті кількості витраченого адвокатом часу на участь в судових засіданнях, так і об`єму виконаних адвокатом робіт та витраченого адвокатом часу на вивчення матеріалів справи та формування правової позиції, а також, врахував кількість адвокатських заяв та клопотань, наявних в матеріалах справи, та поданих стороною позивача до суду доказів.
Тому, виходячи з фактичного об`єму матеріалів справи та смислового наповнення наявних документів, справедливо зменшив відшкодування до суми 15 000,00 грн.
Проте, районним судом не враховано, що інші судові витрати, до яких відносяться витрати на професійну правничу допомогу, згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до матеріалів справи, адвокат Шишка Р.І. подавав позов у інтересах ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 692 000,00 грн.
За результатом розгляду справи позов задоволено частково на суму 651 466,66 грн, тобто на 94 % від заявленої ціни позову, тому і розмір витрат на правничу допомогу слід визначити пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 14 100,00 грн.
Слід врахувати, що при частковому задоволенні позову здійснення розподілу судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог є обов`язком суду.
Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності платіжного документа від 04.08.2025 №55 вимогам пп. 2 п. 6 Положення №148 про ведення касових операцій у національній валюті в Україні щодо права здійснювати розрахунки готівкою протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами з фізичними особами - у розмірі до 50 000,00 грн включно апеляційним судом відхиляються. Порушення позивачем порядку розрахунків в частині готівкової оплати платежу за отримані юридичні послуги, а саме порушення встановленої законодавством граничної суми при проведенні розрахунків готівковими коштами, може мати наслідком передбачені законодавством заходи відповідальності суб`єктів господарювання, але не впливає на чинність розрахунків і не заперечує самого факту проведення оплати на суму, яка перевищує граничну. Таким чином, встановлення факту здійснення розрахунків у готівковій формі за наявності законодавчої заборони на здійснення розрахунків готівкою понад певну граничну суму, не може вважатись підтвердженням того, що фактичні розрахунки сторонами в готівковій формі не здійснювались.
На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 376 ЦПК України, у зв`язку з порушенням районним судом норм процесуального права, оскаржуване рішення суду в частині розподілу судових витрат необхідно змінити. 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає до часткового задоволення, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 11 ч. 2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у суді апеляційної інстанції слід залишити за сторонами.
Керуючись ст.ст. 35, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 2025 року змінити в частині визначеного розміру судових витрат на правничу допомогу.
Зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 з 15 000,00 грн. до 14 100, 00 грн.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді: