ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 346/5006/22
провадження № 51-4591км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 
(у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 01 вересня 2025 року стосовно 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , 
засудженої за частиною першою статті 307, частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області вироком від 20 січня 2025 року ОСОБА_7 засудив до покарання у виді позбавлення волі: за частиною першою статті 307 ККна строк 4 роки; за частиною другою статті 307 цього Кодексу на строк 6 років з конфіскацією майна.
На підставі частини першої статті 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань визначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з конфіскацією майна.
Постановлено строк остаточного основного покарання у виді позбавлення волі обчислювати із часу фактичного затримання обвинуваченої ОСОБА_7 з метою взяття її під варту.
У цей строк зараховано період попереднього ув`язнення обвинуваченої з 08 по 19 серпня 2022 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 01 вересня 2025 року апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок - без змін.
За обставин, детально викладених у вироку, 02 серпня 2021 рокув період з 11:16 по 11:50 ОСОБА_7 , перебуваючи біля приміщення кафе «Ватра», що на вул. С. Бандери в м. Коломиї Івано-Франківської області, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на збут психотропних речовин, діючи умисно, з корисливих спонукань, незаконно збула ОСОБА_8 (дані вказано з метою убезпечення безпеки цієї особи) придбану нею порошкоподібну речовину в поліетиленовому пакеті, що містить психотропну речовину, обіг якої обмежено, - амфетамін у кількості 0,724 г, за що отримала грошові кошти в сумі 6000 грн.
Не припиняючи злочинних дій, спрямованих на особисте збагачення шляхом одержання незаконних прибутків від реалізації психотропної речовини, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з метою збуту психотропної речовини, обіг якої обмежено, - амфетаміну в не встановлені досудовим розслідуванням час та місці, грубо порушуючи вимоги статті 7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», незаконно придбала цю речовину та протиправно зберігала при собі з метою збуту.
Надалі 08 серпня 2022 року в період із 14:24 по 14:41 ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку № 38 на вул. Шкрумеляка в м. Коломиї Івано- Франківської області, продовжуючи злочинну діяльність, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на збут психотропних речовин, діючи умисно, повторно, незаконно збула ОСОБА_8 придбану нею порошкоподібну речовину в поліетиленовому пакеті, що містить психотропну речовину, обіг якої обмежено, - амфетамін у кількості 0,0482 г, за що отримала грошові кошти в сумі 500 грн.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.
На думку касатора, апеляційний суд залишив чинним вирок безпідставно, оскільки в реєстрі матеріалів досудового розслідування, всупереч вимогам статті 124 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), відсутні процесуальні рішення про визначення групи слідчих чи/або слідчого з наданням повноважень з проведення досудового розслідування у формі постанови, з таким рішенням його не ознайомлювали. При цьому, враховуючи вимоги частини 6 статті 110 КПК, таке рішення повинно бути виготовлене на офіційному бланку та підписане службовою особою, яка його прийняла, а його відсутність в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів. 
Зазначає, що у цьому кримінальному провадженні слідчі здійснювали свої повноваження на підставі витягу з ЄРДР, де вони зазначені як такі, що вносили відомості про вчинення кримінального правопорушення, що, на його думку, є порушенням закону, оскільки витяг з ЄРДР не є процесуальним рішенням, а отже не породжує правових наслідків щодо визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування. 
Наголошує, що в аспекті застосування приписів частини другої статті 39, частини першої статті 214 КПК у взаємозв`язку з положеннями статті 110 цього Кодексу недотримання належної правової процедури веде до порушення гарантованого кожному статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.
На обґрунтування доводів скарги посилається на практику Верховного Суду, викладену в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року (справа № 724/86/20).
Також захисник зауважує, що суди попередніх інстанцій під час призначення покарання засудженій ОСОБА_7 не врахували того, що вона має на утриманні двох неповнолітніх дітей і престарілих хворих батьків.
Тому сторона захисту переконана, що, з огляду на визнання вини та сімейний стан засудженої, застосований захід примусу не відповідає тяжкості правопорушення.
Позиції учасників судового провадження
Захисник у судовому засіданні просив задовольнити касаційну скаргу, скасувати ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий апеляційний розгляд. 
Прокурор заперечувала обґрунтованість вимог касаційної скарги сторони захисту. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов такого висновку.
Згідно із частиною другою статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього ж Кодексу.
Відповідно до положень статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Перевіряючи судові рішення, Суд виходить з обставин кримінального провадження, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, і не перевіряє ці судові рішення в частині неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час розгляду справи суди попередніх інстанцій ретельно перевірили всі доводи сторони захисту, які є аналогічними тим, що викладені в касаційній скарзі захисника, щодо недопустимості доказів через проведення слідчих дій неуповноваженим слідчим. Зазначені в цих рішеннях мотиви про визнання вказаних доводів безпідставними колегія суддів вважає обґрунтованими.
Зокрема, місцевий суд у ході розгляду кримінального провадження та клопотання захисника про визнання доказів недопустимими зазначив, що в цьому кримінальному проваджені всі процесуальні, слідчі й негласні слідчі (розшукові) дії, протоколи яких долучено як докази до матеріалів судового провадження, проводив старший слідчий відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, капітан поліції ОСОБА_9 або на підставі його доручень чи доручень прокурора - працівники управління боротьби з наркозлочинністю Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області.
До матеріалів даного судового провадження долучено два доручення начальника відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції в Івано- Франківській області, підполковника поліції ОСОБА_10 на проведення досудового розслідування, а саме від 24 березня 2021 року заступнику начальника відділу СУ ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_11 та від 09 квітня 2021 року старшому слідчому відділу СУ ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_9 .
Вказані доручення відповідають вимогам статті 110 КПК, містять ті самі реквізити, що й постанова: посада особи керівника органу досудового розслідування; час і місце складання доручення; підстави для його винесення (статті 39, 214 КПК); номер кримінального провадження, внесеного до ЄРДР; вказівки щодо проведення якісного, ефективного та оперативного досудового розслідування.
Отже, прийняття рішення саме в такій письмовій формі, а не у формі постанови, не свідчить, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженою особою і отримані докази є недопустимими на цих підставах, що узгоджується з позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 21 березня 2023 року № 336/941/19.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок за апеляційними скаргами прокурора і захисника ОСОБА_6 , погодився з висновками місцевого суду про те, що наявні в матеріалах справи процесуальні рішення начальника органу досудового розслідування про призначення слідчих, яким доручено досудове розслідування у кримінальному провадженні, зокрема, проведення слідчих (розшукових) дій, названі дорученнями про проведення досудового розслідування, є належним підтвердженням повноважень слідчого здійснювати досудове розслідування, оскільки містять посилання на статті 39, 214 КПК, номер кримінального провадження та кваліфікацію (т. 2 а. с. 94, 95).
Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 22 липня 2025 року (справа №350/1444/19). Суд звернув увагу на можливість визначення слідчого або групи слідчих у кримінальному провадженні документом, який хоч і має іншу назву ніж постанова, але містить всі необхідні дані, що зазначаються в постанові (посаду особи керівника органу досудового розслідування, час і місце складання документа, підстави для його складання (статті 39, 214 КПК) та номер кримінального провадження, внесеного до ЄРДР). У такому разі сама лише невідповідність назви процесуального документа не змінює його суті та значення. Формальні недоліки в назві або оформленні процесуального документа не є підставою для автоматичного визнання його недійсним, якщо його зміст відповідає вимогам КПК та дає змогу ідентифікувати мету і правову суть прийнятого рішення.
Суд погоджується з висновками апеляційного суду, виходячи з такого.
За правилами пункту першого частини другої статті 39 та частини першої статті 214 КПК визначення слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування в кримінальному провадженні, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, віднесено до компетенції керівника органу досудового розслідування.
У рішеннях Верховний Суд неодноразово вказував про можливість визначення слідчого або групи слідчих у кримінальному провадженні документом, який хоч і має іншу назву ніж постанова, але містить всі необхідні дані, що зазначаються в постанові (посаду особи керівника органу досудового розслідування, час і місце складання документа, підстави для його складання (статті 39, 214 КПК) та номер кримінального провадження, внесеного до ЄРДР). У такому разі сама лише невідповідність назви процесуального документа не змінює його суті та значення.
У матеріалах кримінального провадження містяться доручення начальника відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Івано-Франківській області  ОСОБА_10 від 24 березня та 09 квітня 2021 року про призначення слідчих, яким доручено досудове розслідування у кримінальному провадженні. Зазначені документи названі дорученнями про проведення досудового розслідування та містять посилання на статті 39, 214 КПК, номер кримінального провадження і кваліфікацію.Тому в Суду немає обґрунтованих підстав вважати, що досудове розслідування в кримінальному провадженні проводили слідчі, яких уповноважено на проведення процесуальних дій у ньому в непередбачений законом спосіб.
Отже, твердження сторони захисту про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону в цій частині є необґрунтованими.
У касаційній скарзі захисник, зокрема, посилається на суворість призначеного покарання. Перевіряючи ці доводи скарги в межах повноважень касаційної інстанції, суд виходить з такого.
За приписами статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. З урахуванням указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення та варто брати до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд дискреційним правом вибирати форму реалізації кримінальної відповідальності, зважаючи при цьому на конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що впливають на покарання. 
Згідно із частиною першою статті 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (стаття 414 КПК).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, які варто брати до уваги під час призначення покарання.
Обставини, на які посилається захисник, зокрема, визнання вини, наявність на утриманні неповнолітніх дітей та хворих батьків престарілого віку, були предметом оцінки судів та враховані ними в сукупності з іншими даними про особу засудженої.
При цьому суд, крім іншого, належним чином врахував конкретні обставини кримінального провадження, кількість збутої психотропної речовини, дані про особу засудженої, яка, згідно з даними характеристики, наданої головою правління ОСББ «Петлюри 38» ОСОБА_12 , зарекомендувала себе негативно, є непорядною, невихованою та недобросовісною, систематично порушує спокій громадян у будинку, неналежно доглядає синів.
За характеристикою, наданою дільничним офіцером поліції Коломийського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано- Франківській області ОСОБА_13 , засуджена неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності, зловживає алкогольними напоями, часто порушує громадський порядок. Перебуває на диспансерному обліку в наркологічному кабінеті з 11 серпня 2021 року.
Також враховано, що засуджена має на утриманні неповнолітнього ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітнього ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, взято судами до уваги, що хворий батько обвинуваченої має порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги. Непрацездатною є і її мати.
Суд першої інстанції обґрунтовано зважив відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують призначене обвинуваченій ОСОБА_7 покарання. 
Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що, з огляду на тяжкість кримінальних правопорушень й особу засудженої, призначення у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією статті, буде необхідним і достатнім для її виправлення і попередження нових злочинів, а тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині є необґрунтованими.
Верховний Суд також зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини принцип індивідуалізації покарання та принцип пропорційності не виключають призначення суворого покарання у разі вчинення тяжких злочинів, якщо таке покарання є передбаченим законом, переслідує легітимну мету та є співмірним характеру і тяжкості правопорушення та особі винного.
Призначене ОСОБА_7 покарання перебуває у межах санкції кримінального закону, не є явно несправедливим, відповідає вимогам національного законодавства та європейським стандартам справедливого балансу між інтересами суспільства та правами особи. 
Під час касаційної перевірки матеріалів кримінального провадження Суд не встановив таких порушень норм матеріального чи процесуального права, які можуть бути підставами для зміни чи скасування ухвалених судових рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженої, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а ухвалу апеляційної інстанції - без зміни.
Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 01 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3