П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/8816/25	

Категорія: 112010200 Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.
Місце ухвалення: м. Одеса
Дата складання повного тексту:06.10.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого – Бітова А.І.
суддів – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду (далі – ГУПФ) України в Одеській області, ГУПФ України в Закарпатській області, ГУПФ України в Сумській області про:
- визнання протиправними дій ГУПФ України в Одеській області щодо неврахування при призначенні пенсії за віком позивачу до спеціального стажу за вислугу років згідно з п."е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ (далі – Закон №17887-ХІІ) періоду роботи з 01 березня 1982 року по 01 серпня 1994 року в Одеському обласному онкологічному диспансері;
- зобов`язання ГУПФ України в Одеській області зарахувати позивачу до спеціального стажу за вислугу років згідно з п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ період роботи з 01 березня 1982 року по 01 серпня 1994 року в Одеському обласному онкологічному диспансері з дати призначення пенсії за віком 11 листопада 2023 року;
- визнання протиправним та скасування рішення ГУПФ України в Закарпатській області від 06 лютого 2025 року №155250026310, яким позивачу відмовлено у призначенні грошової допомоги згідно п.7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV (далі – Закон №1058-ІV);
- зобов`язання ГУПФ України в Закарпатській області нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій, згідно п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-ІV.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що вона звернулась до ГУПФ України в Одеській області із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій та її заяву були передано на розгляд відповідача-2 яким прийнято оскаржуване рішення про відмову у виплаті грошової допомоги через відсутність необхідного стажу працівника охорони здоров`я з чим вона незгодна та звернулась до суду.
Відповідач – ГУПФ України в Одеській області позов не визнав, вказуючи, що на підставі наданих позивачем документів ГУПФ України в Закарпатській області було здійснено розрахунок стажу позивача. Стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років склав 28 років 11 місяців 19 днів. З урахуванням вищезазначеного, позивач не мав права на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, оскільки станом на день призначення пенсії він не мав необхідних 30 років стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.п."е" - "ж" ст. 55 Закону №1788-ХІІ.
Відповідач – ГУПФ України в Закарпатській області позов не визнав, вказуючи, що на дату досягнення пенсійного віку (11 листопада 2023 року) не враховано до стажу роботи період з 02 липня 1982 року по 01 серпня 1994 року, оскільки запис в трудовій книжні не завірено печаткою. Тобто на день досягнення пенсійного віку стаж роботи працівника охорони здоров`я становить тільки 28 років 10 місяців 19 днів при необхідному 30 років. В результаті вищенаведеного ГУПФ України в Закарпатській області прийнято правомірне рішення про часткову відмову у перерахунку пенсії №155250026310 від 06 лютого 2025 року у частині встановлення разової грошової допомоги в зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу (30 років працівника охорони здоров`я) на дату досягнення пенсійного віку. Також зазначає, що проведення виплати повинно здійснюватися органом що призначає пенсію за місцем проживання особи.
Відповідач – ГУПФ України в Сумській області правом подання відзиву на позов не скористався.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУПФ України в Одеській області, ГУПФ України в Закарпатській області, ГУПФ України в Сумській області задоволено частково.
Визнано протиправними дії ГУПФ України в Сумській області щодо неврахування при призначенні пенсії за віком позивачу до спеціального стажу за вислугу років згідно з п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ періоду роботи з 01 березня 1982 року по 01 серпня 1994 року в Одеському обласному онкологічному диспансері.
Зобов`язано ГУПФ України в Одеській області зарахувати позивачу до спеціального стажу за вислугу років згідно з п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ період роботи з 01 березня 1982 року по 01 серпня 1994 року в Одеському обласному онкологічному диспансері з дати призначення пенсії за віком 11 листопада 2023 року.
Визнано протиправним та скасувати рішення ГУПФ України в Закарпатській області від 06 лютого 2025 року №155250026310, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні грошової допомоги згідно п.7-1 Прикінцевих положень Закону №1788-ХІІ.
Зобов`язано ГУПФ України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31 січня 2025 року про призначення грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, згідно п.7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1788-ХІІ, з урахуванням правової оцінки, наданої судом в цьому рішенні.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ГУПФ України в Сумській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96грн.
В апеляційній скарзі ГУПФ України в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що на підставі наданих позивачем документів ГУПФ України в Закарпатській області було здійснено розрахунок стажу позивача. Стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років склав 28 років 11 місяців 19 днів. З урахуванням вищезазначеного, позивач не мав права на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, оскільки станом на день призначення пенсії він не мав необхідних 30 років стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.п."е" - "ж" ст. 55 Закону №1788-ХІІ. На підставі вищевикладеного ГУПФ України в Закарпатській області було прийняте рішення №155250026310 від 31 жовтня 2024 року про відмову у виплаті позивачу грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій. З урахуванням викладеного рішення №156050007591 від 07 жовтня 2020 року є обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм чинного законодавства України та Конституції України, а отже не підлягало визнанню протиправним та скасуванню.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року іншими учасниками справи не оскаржено.
Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині задоволених позовних вимог.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУПФ України в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
ОСОБА_1 1963 року народження після досягнення віку достатнього для призначення пенсії за віком звернулась із заявою про призначення пенсії за віком до відповідача-1, яку за принципом екстериторіальності було передано для вирішення до ГУПФ України в Сумській області, та за результатом її розгляду призначено пенсію за віком з 11 листопада 2023 року.
Згідно Форми -РС-право до стажу позивача, як працівника охорони здоров`я, були зараховані періоди : з 01 вересня 1994 року по 28 лютого 2022 року та з 01 червня 2022 року по 31 грудня 2023 року, що разом склало 28 років 11 місяців 19 днів.
ОСОБА_1 24 жовтня 2024 року звернулась до ГУПФ України в Одеській області із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV. яка за принципом екстериторіальності була передана для вирішення до ГУПФ України у Львівській області, яке за результатами розгляду заяви позивача прийняла рішення №155250026310 від 31 жовтня 2024 року яким відмовило у призначенні грошової допомоги (яке не є предметом спору).
ОСОБА_1 вдруге 31 січня 2025 року звернулась до ГУПФ України в Одеській області із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV, яка за принципом екстериторіальності була передана для вирішення до ГУПФ України у Закарпатській області, яке за результатами розгляду заяви позивача прийняла оскаржуване рішення №155250026310, яким відмовило у виплаті грошової допомоги через відсутність необхідного для працівника охорони здоров`я стажу – 30 років, та зазначивши що страховий стаж позивача становить – 28 років 11 місяців 19 днів. До страхового стажу не зараховано період роботи з 02 липня 1982 року по 01 серпня 1994 року в Одеському обласному онкологічному диспансері, оскільки запис про звільнення у трудовій книжці не завірено печаткою.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не до працівника, то суд доходить висновку, що відповідачем- неправомірно не врахований вказаний період до страхового стажу позивача який надає право на отримання грошової допомоги, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
Зважаючи на встановлені у ході судового розгляду фактичні обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача частково, а саме шляхом зобов`язання ГУПФ України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31 січня 2025 року про призначення грошової допомоги з урахуванням правової оцінки, наданої судом в цьому рішенні.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ч.2 ст. 19, ст. 46 Конституції України ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Постанови Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Щодо правових підстав для зарахування трудового стажу для призначення пенсії за віком, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно приписів ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. 
Статтею 4 Закону №1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення. 
Відповідно ст. 5 Закону №1058-IV, він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Згідно п.п.2.3, 2.4, 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (в редакції, чинній на дату внесення записів) (далі – Інструкція №58) записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення – у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 – дата звільнення; у графі 3 – причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.
Відповідно п.4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Верховний Суд в постанові від 24 травня 2018 року по справі №490/12392/16-а зазначив, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Крім того, у п.5 рішення №8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
Вимогами п.п.1, 6 ч.1 ст. 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Згідно ч.1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого ч.1 ст. 26 цього Закону. 
Відповідно ч.2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною 4 ст. 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. 
Положеннями ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
В той же час, відповідно п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. 
Як передбачено п.20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. 
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, записів №1 трудової книжки позивача серія НОМЕР_1 позивач 01 березня 1982 року прийнята на посаду молодшої мед сестри гастроентерологічного відділення Обласного онкологічного диспансеру за наказом №11 к від 01 березня 1982 року та згідно запису №4 від 01 серпня 1994 року звільнена по ст. 38 КЗпП України за наказом №120 від 04 серпня 1994 року та на вказаному запису відсутня печатка, проте стоїть назва посадової особи, яка вчинила запис ПІБ та її підпис.
Крім того, на підтвердження стажу позивачем надана довідка №17 від 11 січня 2024 року видана Комунальним некомерційним підприємством "Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр" Одеської обласної ради, у якій зазначено що ОСОБА_2 дійсно працювала в "Одеському обласному онкологічному диспансері" в період з 01 березня 1982 року на посаді молодшої медичної сестри за сумісництвом гастроентерологічного відділення та з 02 серпня 1982 року переведена на посаду медсестри гастроентерологічного відділення, з 01 серпня 1988 року переведена на посаду палатної медсестри хірургії №1 та 01 серпня 1994 року звільнена з посади згідно ст.38 КЗпП України.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що апелянтом не надано жодних доказів, які б спростовували вищенаведені записи в трудовій книжці.
З вищевикладеного вбачається, що трудова книжка позивача містить інформацію про трудовий стаж з відповідними записами про роботу позивача, а також містить посилання на відповідні накази на підставі яких зроблено записи про прийняття позивача на роботу та звільнення з роботи. 
Крім того, згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затвердженою Постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року №162 (далі – Інструкція №162), робітники та службовці, які надходять на роботу, зобов`язані пред`являти адміністрації підприємств трудову книжку, оформлену в установленому порядку (п.1.2). У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність (п.2.2). Відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами), та дата народження зазначаються на підставі паспорта або свідоцтва про народження (п.2.10). Після вказівки дати заповнення трудової книжки працівник підписом засвідчує правильність внесених відомостей (п.2.11).
Тобто, всі записи які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено. Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.
Колегія суддів зазначає, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже й не може впливати на її особисті права.
Також колегія суддів вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.
З аналізу вказаних нормативно-правових актів випливає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з врахуванням такого періоду.
Аналогічна правова позиція щодо недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладена в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17.
Таким чином, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що позивач має право на зарахування до загального трудового стажу оскаржуваних періодів роботи.
З урахуванням вищенаведених обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 22 січня 2026 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.