ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 січня 2026 року м. Львів	справа № 380/10585/25	

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної установи «Центр пробації» (відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними дії Державної установи «Центр пробації», які полягають у застосуванні з січня 2020 по лютий 2023 року розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї;
- зобов`язати Державну установу «Центр пробації» здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з січня 2020 року по лютий 2023 року грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, на 01 січня 2021 року, на 01 січня 2022 року та на 01 січня 2023 року, відповідно.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період з 06 червня 2012 року по 31 січня 2023 року проходив службу на різних посадах в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. До 31 січня 2023 року проходив службу у Державній установі «Центр пробації» на посаді начальника Львівського районного відділу № 3 філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області, звільнений зі служби наказом директора Державної установи «Центр пробації» від 19 січня 2023 року № 64/К «Про особовий склад» через хворобу з 31 січня 2023 року. Стверджує, що в період з січня 2020 року по лютий 2023 року відповідач протиправно обчислював розмір його грошового забезпечення виходячи з розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, чим порушив його право на належне грошове забезпечення. Тож з метою захисту свого порушеного права позивач звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.
Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що позивач у позовній заяві посилається на Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що є безпідставним у спірних правовідносинах, адже зазначений закон не поширюється на начальницький склад Державної кримінально-виконавчої служби України. Під час нарахування усіх складових грошового забезпечення позивачу Державна установа «Центр пробації» правомірно використовувала розрахункову величину прожиткового мінімуму, встановленого законом станом на 01 січня 2018 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова № 704) (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103). Протягом спірного періоду (2020 - 2023 роки) зміни до розміру прожиткового мінімуму, який є розрахунковою величиною для нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу, Кабінетом Міністрів України не вносились. Посилання позивача на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18, постанову Верховного Суду від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21 відповідач уважає недоцільним, оскільки такі не можуть застосовуватись у спірних правовідносинах. Нарахування та виплата позивачу усіх складових грошового забезпечення за період січня 2020 по лютий 2023 року здійснювались відповідачем відповідно до чинних нормативно-правових актів, а тому в цій частині Державна установа «Центр пробації» діяла у межах та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
З огляду на викладене у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 02 червня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою суду від 17 червня 2025 року позовну заяву після відкриття провадження у справі залишено без руху.
Ухвалою суду від 25 червня 2025 року розгляд справи продовжено.
Ухвалою суду від 07 січня 2026 року заяву позивача від 20 червня 2025 року про поновлення строку звернення до суду задоволено; визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення з цим позовом до суду та поновлено його у частині вимог, що стосуються перерахунку та виплати грошового забезпечення (інших його складових) за період з 19 липня 2022 року по лютий 2023 року; у задоволенні клопотання представника відповідача від 13 червня 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.
Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
У період з 06 червня 2012 року по 31 січня 2023 року позивач проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, що підтверджується записами у його трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 27 січня 2012 року.
Згідно з послужним списком ОСОБА_1 (особистий № Д-008195) позивач у період з 01 квітня 2019 року по 31 січня 2023 року проходив службу у Пустомитівському районному відділі філії Державної установи «Центр пробації», який згодом перейменований у Львівський районний відділ № 3 філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області.
Відповідно до витягу із наказу директора Державної установи «Центр пробації» від 19 січня 2023 року № 64/К «Про особовий склад» майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , начальника Львівського районного відділу № 3 філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області звільнено зі служби за пунктом 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).
Згідно з Додатками до особового рахунку співробітника ОСОБА_1 за період з 01 січня 2020 року по 31 січня 2023 року позивачу за вказаний вище період проходження служби нараховувалося та виплачувалося грошове забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, доплата за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, премія тощо), розмір якого обчислювався виходячи з розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, що не заперечується відповідачем.
Крім того, відповідно до вказаних вище Додатків до особового рахунку позивачу виплачено: матеріальну допомогу на оздоровлення у червні 2020 року, у червні 2021 року, у липні 2022 року; грошову компенсацію за невикористану відпустку при звільненні у січні 2023 року; одноразову грошову допомогу при звільненні у січні 2023 року, розміри яких обчислені виходячи з розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, що також не заперечується відповідачем.
Листом від 02 квітня 2025 року № 1528/8/Ян-25 Державна установа «Центр пробації» повідомила позивача у відповідь на його заяву про те, що підстав для перерахунку грошового забезпечення за період з 01 січня 2020 року по 31 січня 2023 року (дата звільнення) немає.
Позивач, уважаючи таку поведінку відповідача протиправною, звернувся з цим позовом до суду. 
Предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення за період з 01 січня 2020 року по 31 січня 2023 року, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022 роки, грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні, одноразової грошової допомоги при звільненні із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, на 01 січня 2021 року, на 01 січня 2022 року та на 01 січня 2023 року, відповідно. 
Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України від 23 червня 2005 року № 2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (далі – Закон № 2713). 
За змістом частини другої статті 23 Закону № 2713 умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
30 серпня 2017 року Кабінет Міністрів України видав Постанову № 704, якою встановлено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби згідно з додатком 8.
Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 8 до Постанови № 704 визначено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби.
Пунктом 4 цієї постанови Уряду (в первинній редакції на дату видання) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України видав постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, пункт 4 Постанови № 704 викладено в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».
Тобто на момент набрання чинності Постановою № 704 (01 березня 2018 року) пункт 4 було викладено в редакції змін, викладених згідно із пунктом 6 Постанови № 103, а саме: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Отже, станом на 01 березня 2018 року пункт 4 Постанови № 704 визначав, що під час обчислення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.
Водночас суд зазначає, що Закон України від 05 жовтня 2000 року № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі – Закон № 2017) визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, згідно із положеннями статті 1 якого державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.
Базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти (стаття 6 Закону № 2017).
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Згідно із частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються: Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1); порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).
Тож, на переконання суду, зазначення у пункті 4 Постанови № 704 в формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб) як розрахункової величини для їх визначення, не суперечить делегованим Уряду повноваженням щодо визначення розміру грошового забезпечення військовослужбовців.
Одночасно з цим суд наголошує на тому, що Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.
Водночас суд зазначає, що пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 01 січня 2018 року.
Натомість Закон України від 14 листопада 2019 року № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі – Закон № 294), Закон України від 15 грудня 2020 року № 1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік» (далі – Закон № 1082), Закон України від 02 грудня 2021 року № 1928-IX «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (далі – Закон № 1928) та Закон України від 03 листопада 2022 року № 2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (далі – Закон № 2710) таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2018 року на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, відповідно, не містять.
Тобто положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів, розрахованих згідно із Постановою № 704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, до 01 січня 2020 року - набрання чинності Законом № 294 не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили.
Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть тоді, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19).
Отже, з огляду на визначені в частині третій статті 7 КАС України правила, а також зважаючи на те, що з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовим актам, які мають вищу юридичну силу, – Законам № 294, № 1082, № 1928 та № 2710 із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21, від 14 вересня 2022 року у справі № 500/1886/21, від 06 лютого 2023 року у справі № 160/2775/22, від 15 березня 2023 року у справі № 420/6572/22 та інших.
Крім того, суд звертає увагу на те, що встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704, ніяк не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова під час визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
Водночас у своїх заявах по суті справи позивач та відповідач покликаються на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18, якою пункт 6 Постанови № 103 визнано протиправним та нечинним. 
Оцінюючи посилання позивача та відповідача на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18, суд ураховує вищезгадані правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18 та від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19, за змістом яких суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи. 
Тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (зокрема підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть тоді, коли вони є чинними. Тому покликання позивача та відповідача на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 не є основним (ключовим) під час розгляду цієї справи.
Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами під час нарахування позивачу основних видів грошового забезпечення за спірні періоди проходження військової служби відповідач застосовував пункт 4 Постанови 704 у редакції Постанови № 103, визначаючи розміри посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, а не розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14. 
Застосовуючи вищевказані висновки суду до обставин цієї справи, враховуючи правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21, від 14 вересня 2022 року у справі № 500/1886/21, від 06 лютого 2023 року у справі № 160/2775/22, від 15 березня 2023 року у справі № 420/6572/22, суд доходить переконання, що така поведінка відповідача у межах спірних правовідносин не узгоджується з приписами частини другої статті 2 КАС України, а тому є неправомірною.
Також суд встановив, що у червні 2020 року, у червні 2021 року та у липні 2022 року позивачу виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення; у січні 2023 року позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку при звільненні та одноразову грошову допомогу при звільненні. 
Отже, підлягають перерахунку виплачені позивачу суми матеріальної допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022 роки, грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні та одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки вони були виплачені відповідачем без урахування зміни розміру посадового окладу та окладу за військовим званням у 2020 - 2023 роках.
Щодо перерахунку та виплати інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, то такі охоплюються поняттям «грошове забезпечення», у зв`язку з чим окремої конкретизації (деталізації) в рішенні суду не потребують.
Щодо періоду, за який виплачене позивачу грошове забезпечення підлягає перерахунку відповідачем, суд ураховує таке.
Позивач визначає такий період з січня 2020 року по лютий 2023 року, водночас із урахуванням встановлених обставин справи суд уважає за необхідне конкретизувати такий період, визначивши його з 01 січня 2020 року по 31 січня 2023 року.
З урахуванням викладеного поданий позивачем позов належить задовольнити частково у такий належний спосіб:
- визнати протиправними дії Державної установи «Центр пробації», які полягають у застосуванні розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, під час нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 01 січня 2020 року по 31 січня 2023 року, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022 роки, грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні та одноразової грошової допомоги при звільненні;
- зобов`язати Державну установу «Центр пробації» здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 січня 2020 року по 31 січня 2023 року, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022 роки, грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні та одноразової грошової допомоги при звільненні, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, на 01 січня 2021 року, на 01 січня 2022 року та на 01 січня 2023 року, відповідно.
За змістом частини першої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
За змістом частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», за подання цього позову до суду судовий збір не сплачував, а тому його розподіл на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.
Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл також не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, 
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної установи «Центр Пробації» (вул. Юрія Іллєнка, 81, м. Київ, 04050) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Державної установи «Центр пробації», які полягають у застосуванні розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, під час нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 01 січня 2020 року по 31 січня 2023 року, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022 роки, грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні та одноразової грошової допомоги при звільненні.
Зобов`язати Державну установу «Центр пробації» здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 січня 2020 року по 31 січня 2023 року, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022 роки, грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні та одноразової грошової допомоги при звільненні, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, на 01 січня 2021 року, на 01 січня 2022 року та на 01 січня 2023 року, відповідно.
В решті позовних вимог – відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу. 
Повний текст рішення складено 07 січня 2026 року.

Суддя	Клименко Оксана Миколаївна