ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/60468/24 Суддя (судді) першої інстанції: Кочанова П.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Грибан І.О.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2024 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просить суд:
- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління ДПС у м. Києві № 4893/26-15-24-01-19-13/3035906455 від 31.10.2024 про виключення з реєстру платників податків фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , з 30.09.2024;
- зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві поновити відносно фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 реєстрацію платника єдиного податку третьої групи, ставка 5 %, з 30.09.2024.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що висновки податкового органу щодо порушення позивачем умов застосування спрощеної системи оподаткування, а саме: абз. 5 підпункту 298.2.3. пункту 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України (у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання) є безпідставними та недоведеними, а отже підстави для анулювання реєстрації в якості платника єдиного податку відсутні. Також зауважено, що фактично відповідачем не здійснювалась перевірка, наслідком якої міг стати висновок про те, що позивач здійснює діяльність, яка не дає права бути платником єдиного податку. Зокрема, зауважено, що камеральною перевіркою не охоплюються питання, які були предметом здійсненої перевірки позивача.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 липня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у м. Києві № 4893/26-15-24-01-19-13/3035906455 від 31.10.2024 про виключення з реєстру платників податків фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , з 30.09.2024.
Зобов`язано Головне управління ДПС у м. Києві поновити відносно фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 реєстрацію платника єдиного податку третьої групи, ставка 5 %, з 30.09.2024.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 028,00 грн та понесені ним витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 5000 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що за змістом підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, камеральна перевірка за своїм цільовим призначенням та сутністю не передбачає здійснення аналізу питання правомірності перебування позивача в Реєстрі платників єдиного податку, тобто не стосується реалізації п. 299.10, п.299.11 ст. 299 ПК України, який передбачає анулювання реєстрації в цьому Реєстрі, оскільки такі обставини не охоплюються предметом камеральної перевірки; рішення про виключення з реєстру платників єдиного податку може бути прийнято лише за наслідками документальної перевірки такого платника податку; контролюючим органом в належних порядку та формі не здійснювалося дослідження питання про здійснювані позивачем господарські операції.
Суд встановив, що позивач не включений до реєстру постачальників електронних комунікаційних мереж та/або послуг за № 1147 як постачальник електронних комунікаційних мереж, тобто не здійснює виду діяльності з кодом послуги - 0S.S1; позивач не укладав із третіми особами угод з надання послуг технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж, мереж ефірного теле- і радіомовлення, проводового радіомовлення та телемереж чи то послуг телефонного зв`язку (жодного виду), послуг поштового зв`язку, не надавав таких послуг і не отримував оплати за такі послуги. Відповідачем не надано доказів, що позивач надає послуг з технічного обслуговування і експлуатації електронних комунікаційних мереж або займається поштовим, телефонним зв`язком. За змістом договору-оферти, проформа якого додана до позовної заяви, позивачем надаються абонентам послуги доступу до мережі Інтернет і за ці послуги позивач отримує плату. Застосування відповідачем тільки формально Класифікації видів економічної діяльності для вирішення питання про можливість перебування позивача на спрощеній системі оподаткування та звітності є безпідставним і не відповідає положенням чинного законодавства України.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач фактично не здійснює діяльності за вказаними у ст. 291 ПК України видами, а тому рішення від № 4893/26-15-24-01-19-13/ НОМЕР_1 від 31.10.2024 про виключення з реєстру платників податків фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , з 30.09.2024 є протиправним та підлягає скасуванню. Як наслідок, належним захистом прав позивача у даному випадку є зобов`язання Головного управління ДПС у м. Києві поновити відносно фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 реєстрацію платника єдиного податку третьої групи, ставка 5 %, з 30.09.2024 року.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 року у справі № 320/60468/24; прийняти нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 відмовити повністю.
Апелянт наголошує на тому, що судове рішення є необґрунтованим, таким, що постановлене з порушенням норм матеріального права, неправильним застосуванням Податкового кодексу України та хибною оцінкою фактичних обставин справи. 
Судом фактично проігноровано нормативну природу камеральної перевірки, передбаченої пп. 75.1.1 п. 75.1 ст. 75 ПК України; суд дійшов хибного висновку, що така перевірка не може бути підставою для анулювання реєстрації платника єдиного податку. Відповідно до п. 76.1, а також п. 299.11 ПК України, підставою для анулювання реєстрації є акт перевірки, при цьому закон не встановлює, що йдеться виключно про документальну перевірку. Камеральна перевірка - це також форма податкового контролю, яка проводиться виключно на підставі наявної у ДПС звітності, і вона може бути достатньою для встановлення факту порушення податкового законодавства. Законодавство не обмежує податковий орган виключно документальною перевіркою, а отже, висновок суду про неможливість застосування камеральної перевірки у даному випадку суперечить прямій нормі закону.
Суд першої інстанції неправомірно обмежив повноваження податкового органу, самостійно встановивши спосіб реалізації повноважень, чого не передбачено законом. Крім того, суд, не маючи повноважень на дослідження господарських операцій без відповідних документів, фактично провів власну оцінку характеру діяльності позивача, базуючись виключно на викладених у позовній заяві припущеннях та витягах з договору оренди мережі. 
Судом фактично відбулося підміна норм Податкового кодексу України положеннями роз`яснення Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку №170 від 03.04.2024, що суперечить принципу пріоритетності закону. Податковий кодекс прямо забороняє перебування на спрощеній системі для платників, які надають електронні комунікаційні послуги, визначені як такі у пп. 291.5.1 п. 291.5 ст. 291 ПКУ. Закон України «Про електронні комунікації» (п. 80 ст. 2) однозначно визначає, що послуга доступу до Інтернет є електронною комунікаційною послугою. Позивач включений до реєстру постачальників електронних комунікаційних послуг під №620, що свідчить про надання відповідних послуг незалежно від того, чи має він власну мережу, чи орендує її. Надання позивачем послуг доступу до мережі Інтернет, незалежно від того, чи використовує він власну чи орендовану інфраструктуру, за визначенням п. 80 ст. 2 Закону України «Про електронні комунікації» є електронною комунікаційною послугою. Пп. 8 пп. 291.5.1 п. 291.5 ПКУ прямо забороняє перебування на спрощеній системі платникам, які здійснюють таку діяльність. Фактичний зміст господарських операцій позивача підтверджує, що він підпадає під дію цього обмеження, що також узгоджується з принципом превалювання змісту над формою, закріпленим у п. 3.1 ПКУ. Позивач внесений до Реєстру постачальників електронних комунікаційних мереж та/ або послуг під № 620, що підтверджує здійснення відповідної діяльності. Така реєстрація має декларативний характер та ґрунтується на фактичному наданні послуг, а отже, свідчить про відповідність діяльності позивача видам, які обмежують право перебування на спрощеній системі. Ігнорування цього факту судом першої інстанції є помилковим і фактично ставить під сумнів юридичну силу державного реєстру. 
Аргументи суду щодо статистичної природи КВЕД не можуть бути визнані належними. Податковий орган не спирався виключно на КВЕД, а аналізував сукупність ознак, зокрема наявність реєстрації як постачальника електронних комунікаційних послуг, вид діяльності, податкову звітність та роз`яснення НКЕК. Суд натомість звів правову оцінку діяльності виключно до формального підходу - відсутності техобслуговування мереж та формального значення КВЕД, чим спотворив сутність податкового регулювання. 
Посилання суду на роз`яснення НКЕК № 170 від 03.04.2024 не можна визнати належним, оскільки воно не є нормативно-правовим актом і не може змінювати або звужувати перелік заборонених видів діяльності, визначених ПКУ. Пріоритетність норм податкового законодавства над підзаконними роз`ясненнями прямо випливає з ч. 2 ст. 19 Конституції України та ст. 5 ПКУ. 
Таким чином, рішення Головного управління ДПС у м. Києві було прийняте на підставі акту перевірки, складеного у межах повноважень органу, з урахуванням фактичного виду діяльності позивача, яка суперечить вимогам пп. 291.5.1 ПКУ. 
Відповідно, висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на вимогах законодавства та порушують принцип юридичної визначеності.
Апелянт також звертає увагу на те, що позовна заява за змістом та аргументацією фактично повністю базується на відповіді щодо надання пояснень та їх документального підтвердження, яку було підписано та направлено на адресу ГУ ДПС у м. Києві безпосередньо ФОП ОСОБА_1 17.10.2024. Вказане свідчить про те, що навіть той розмір правничої допомоги, яку задовольнив в оскаржувано рішенні Київський окружний адміністративний суд (5000 грн) - є завищеним та не відповідає ані складності справи, ані обсягу фактично наданих послуг, ані значенню справи для позивача.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2025 та від 22.09.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження.
29.08.2025 позивачем подано відзив на апеляційну скаргу. Просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесені ним витрати, пов`язані з підготовкою і подачею адвокатом відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 6000,00 грн.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Головного управління ДПС у м. Києві підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 30.09.2024 заступником начальника відділу ведення реєстру платників єдиного податку - фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб Головного управління ДПС у м. Києві Мариною Анатоліївною Ставицькою на підставі пунктів 299.10, 299.11 ст. 299 Податкового Кодексу України проведено камеральну перевірку щодо порушення умов застосування платником єдиного податку спрощеної системи оподаткування: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , дата реєстрації єдиного податку 05.04.2018, за результатом якої складено акт «Про результати камеральної перевірки щодо порушення платником єдиного податку умов застосування спрощеної системи оподаткування» № 4800/26-15-24-01-19-03/ НОМЕР_1 від 30.09.2024.
На підставі вказаного акту Головним управлінням ДПС у м. Києві № 4893/26-15-24-01-19-13/3035906455 від 31.10.2024 ФОП ОСОБА_1 виключено з реєстру платників єдиного податку. 
Підставою для анулювання реєстрації стало здійснення видів діяльності, які не відповідають вимогам для застосування спрощеної системи оподаткування, відповідно до абзацу 5 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України.
Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Глава 1 розділу Податкового кодексу України регулює питання спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності.
Відповідно до п.291.2 ст.291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Згідно з пунктом 291.3 статі 291 ПК України юридична особа чи фізична особа-підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.
Порядок реєстрації та анулювання реєстрації платників єдиного податку визначено ст.299 ПК України.
Так, згідно з п.299.2 ст.299 ПК України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, веде реєстр платників єдиного податку, в якому міститься інформація про осіб, зареєстрованих платниками єдиного податку.
Відповідно до підпункту 3 пункту 299.10 статті 299 Податкового кодексу України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у разі: у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 та підпунктом 298.8.6 пункту 298.8 статті 298 цього Кодексу.
Крім цього, абзацом 5 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України визначено, що платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки, зокрема, у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми.
Відповідно до п.299.11 ст.299 ПК України у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.
Таким чином, аналіз наведених вище приписів свідчить про те, що контролюючий орган приймає рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп у разі встановлення під час проведення перевірки факту здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, що повинно бути зафіксовано у відповідному акті перевірки. При цьому реєстрація платника єдиного податку анулюється з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності.
Згідно з пунктом 8 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України не можуть бути платниками єдиного податку першої - третьої груп суб`єкти господарювання (юридичні особи та фізичні особи - підприємці), які здійснюють: діяльність з надання послуг пошти (крім кур`єрської діяльності), діяльність з надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку (місцевого, міжміського, міжнародного), діяльність з надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з використанням безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з правом технічного обслуговування і надання в користування каналів електрозв`язку (місцевого, міжміського, міжнародного), діяльність з надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку, діяльність з надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж, мереж ефірного теле- і радіомовлення, проводового радіомовлення та телемереж.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що виявлення порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених Главою 1 розділу Податкового кодексу України можливе лише під час проведення перевірок.
У межах спірних правовідносин відповідачем проведена камеральна перевірка щодо порушення умов застосування платником єдиного податку спрощеної системи оподаткування - ФОП ОСОБА_1 , за результатом якої складено акт «Про результати камеральної перевірки щодо порушення платником єдиного податку умов застосування спрощеної системи оподаткування» № 4800/26-15-24-01-19-03/3035906455 від 30 вересня 2024 року.
Висновки вказаного акту слугували підставою прийняття відповідачем рішення про анулювання реєстрації позивача, як платника єдиного податку.
У свою чергу позивач наголошував на тому, що камеральною перевіркою не охоплюються питання, які були її предметом.
Надаючи оцінку доводам апелянта в частині нормативної природи камеральної перевірки, судова колегія керується наступним.
Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 21.02.2020 у справі № 826/17123/18 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Пунктом 75.1 статті 75 ПК України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Відповідно до абзацу 1 підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України (в редакції чинній з 1 січня 2021 року) камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО.
Абзацом 2 підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено предмет камеральної перевірки.
Вказаною нормою ПК України в редакції чинній до 1 січня 2022 року було встановлено, що предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.
Законом України від 14 грудня 2021 року № 1946-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні" (далі Закон № 1946-IX ) абзац другий підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 викладено в новій редакції, якою до предмету камеральної перевірки віднесено також повноту нарахування та своєчасність сплати податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі невідповідності резидента Дія Сіті вимогам, визначеним пунктами 2, 3 частини першої та пунктом 10 частини другої статті 5 Закону України "Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні".
Законом України від 3 листопада 2022 року № 2720-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей оподаткування діяльності з торгівлі валютними цінностями у готівковій формі" (далі - Закон № 2720-IX) абзац другий підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України доповнено словами і цифрами "своєчасність та повнота сплати узгодженої суми грошового зобов`язання у вигляді авансового внеску з податку на прибуток підприємств, визначеного відповідно до пункту 141.13 статті 141 цього Кодексу, на підставі даних Реєстру пунктів обміну іноземної валюти".
З 28 квітня 2023 року відповідно до Закону України від 20 березня 2023 року № 2970-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо імплементації міжнародного стандарту автоматичного обміну інформацією про фінансові рахунки" (далі - Закону № 2970-IX) абзац другий підпункту 75.1.1 замінено дванадцятьма новими абзацами. До предмету камеральної перевірки додатково включено наступні питання: своєчасність подання заяви про взяття на облік фінансових агентів відповідно до вимог статті 39-3цього Кодексу; своєчасність подання фінансовими агентами звітів про підзвітні рахунки, виправлених звітів про підзвітні рахунки; своєчасність надання фінансовими агентами відповіді на запити (повідомлення) контролюючого органу, що надсилаються у випадках, визначених статтею 39-3 цього Кодексу; своєчасність подання повідомлення про структуру власності та кінцевих бенефіціарних власників відповідно до вимог пункту 44-1.2 статті 44-1 цього Кодексу; своєчасність подання особою, яка здійснює управління або адміністрування трасту, повідомлення про укладення договору щодо управління або адміністрування трасту або про припинення такого договору, фінансової звітності, копій первинних документів та іншої інформації щодо трасту на запит контролюючого органу у випадках, передбачених статтею 44-2 цього Кодексу; своєчасність надання інформації на запит контролюючого органу відповідно до пункту 44-1.3 статті 44-1, підпунктів 6-8 підпункту 73.3.1 пункту 73.3 статті 73 цього Кодексу; своєчасність та повнота сплати узгодженої суми грошового зобов`язання у вигляді авансового внеску з податку на прибуток підприємств, визначеного відповідно до пункту 141.13 статті 141 цього Кодексу, на підставі даних Реєстру пунктів обміну іноземної валюти.
Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Статтею 76 ПК України встановлено, що камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення.
Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.
Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.
Порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.
Камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання.
Камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу.
Камеральні перевірки з питань, визначених статтею 39-3 цього Кодексу, проводяться з урахуванням вимог статті 39-3  цього Кодексу.
Як вбачається зі змісту статті 83 ПК України для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки, надані відповідно до статті 84 цього Кодексу та інших законів України; судові рішення; податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи; мультимедійна інформація (фото, відео-, звукозапис), отримана (виготовлена) контролюючими органами.
У постанові від 16 січня 2024 року у справі № 440/2547/22 Верховний Суд зазначив, що якщо систематизувати висновки Верховного Суду з питання правового значення і суті камеральної перевірки, вони полягають в тому, що камеральна перевірка проводиться виключно на підставі даних, які зазначені у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість, Єдиного реєстру акцизних накладних та даних електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних системи обліку даних реєстратора розрахункових операцій (відповідно до абзацу першого підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК зі змінами, внесеними Законами №2628-VІІІ та №129-ІХ).
Також відповідно до усталеної практики Верховного Суду викладеної, зокрема, в постановах від 16 липня 2024 року у справі № 320/4281/23, від 26 червня 2024 року у справі № 320/11734/22, та в постанові від 22 жовтня 2024 року у справі № 160/15502/22, камеральна перевірка за своєю правовою сутністю є формою поточного документального контролю за дотриманням платником вимог податкового законодавства, предмет якої передбачає проведення контролюючим органом арифметичного та логічного контролю правильності оформлення документів податкової звітності (повноти заповнення усіх необхідних реквізитів, чіткості їх заповнення тощо), перевірку правильності складення розрахунків за податковими платежами (арифметичний підрахунок остаточних сум податків; правильність відображення показників, необхідних для обчислення бази оподаткування; логічний зв`язок та узгодженість відповідних показників поточного періоду та їх зіставлення з показниками попередніх періодів).
Аналіз достовірності сформованих платником показників податкової звітності під час камеральної перевірки не здійснюється. Натомість інші обставини, які впливають на своєчасність, достовірність, повноту нарахування і сплати податків, повинні бути предметом перевірки контролюючим органом під час здійснення іншого виду перевірок, а саме - документальних перевірок в порядку, передбаченому статтями 77, 78 ПК України.
Також, Верховний Суд при розгляді подібних адміністративних справ сформував наступні висновки: реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у встановлених законом випадках. При цьому, прийняття контролюючим органом рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку можливе лише на підставі проведеної документальної перевірки відповідного платника податку та встановлених в ході останньої порушень, відповідно до яких платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування (Постанови від 26 лютого 2019 року у справі №805/1396/17-а, від 05 лютого 2019 року у справі №805/206/17-а, від 24 січня 2019 року у справі №813/1346/18, від 05 червня 2018 року у справі №813/4266/17).
Відповідно, єдиним законним способом реалізації владних управлінських функцій податкового органу є проведення документальної перевірки на підставі якої встановлюється, що платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування (бути платником єдиного податку), як наслідок - прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку, шляхом виключення з реєстру платників цього податку.
Суд апеляційної інстанції враховує, що рішення Головного управління ДПС у м. Києві № 4893/26-15-24-01-19-13/3035906455 від 31 жовтня 2024 року про виключення з реєстру платників податків фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , прийнято на підставі акту камеральної перевірки щодо порушення платником єдиного податку умов застосування спрощеної системи оподаткування, в ході якої використано інформацію, яка зберігається в базах даних інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику.
При цьому, як встановлено судом, камеральна перевірка за своєю правовою сутністю є формою поточного документального контролю за дотриманням платником вимог податкового законодавства на підставі декларацій та інших документів податкової звітності, одержаних від платника. Будь-якого окремого рішення для проведення цього виду перевірки не вимагається, оскільки подання платником податків податкової звітної документації автоматично виступає юридичним фактом для перевірки її достовірності.
Наведене свідчить про обов`язковий характер камеральної перевірки, яка проводиться у випадку подання платником звітних документів до контролюючого органу. Відтак, камеральною перевіркою охоплюються лише ті показники документів, які належать до податкової звітності та мають значення для правильності обчислення платником об`єкта оподаткування та суми податку, що підлягає сплаті до бюджету. 
В свою чергу, перевірка будь-яких інших відомостей, витребування у платника додаткової інформації та документів, подання яких разом з податковою декларацією чинним законодавством не передбачено, камеральною перевіркою не охоплюється.
Предмет камеральної перевірки передбачає встановлення повноти, своєчасності подання платником податкової звітності, візуальну перевірку правильності оформлення документів податкової звітності (повноти заповнення усіх необхідних реквізитів, чіткості їх заповнення тощо), перевірку правильності складення розрахунків за податковими платежами (арифметичний підрахунок остаточних сум податків, правильність відображення показників, необхідних для обчислення бази оподаткування).
Враховуючи, що камеральна перевірка проводиться виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, тому під час проведення камеральної перевірки не має правових підстав для визначення правомірності перебування на спрощеній системі оподаткування, оскільки останні перебувають поза межами цієї перевірки.
Таким чином, контролюючий орган під час проведення камеральної перевірки, за результатами якої складено акт № 4893/26-15-24-01-19-13/ НОМЕР_1 , з`ясував питання, що не охоплюються законодавчо визначеними межами з проведення такого виду податкової перевірки.
На підставі означеного судова колегія дійшла висновку про те, що інформація, яка зібрана контролюючим органом відносно платника поза межами здійснюваного ним заходу з податкового контролю та не відноситься до предмета перевірки, не може слугувати підставою для прийняття рішення про анулювання реєстрації та виключення з реєстру платників єдиного податку.
Отже, провівши камеральну перевірку з питання, яке не може бути предметом її дослідження з формалізацією її результатів у відповідному акті, на підставі якого прийняте спірне рішення про виключення з реєстру платників податків фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені ПК України, а тому таке порушення є істотним, призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки. Акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.
Колегія суддів враховує, що встановлена судом протиправність наслідків перевірки внаслідок порушення процедури її проведення є достатньою самостійною підставою до скасування прийнятих за результатами її проведення рішень, що унеможливлює перехід до суті покладених в їх основу податкових правопорушень.
Подібний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 22 вересня 2020 року у справі № 520/8836/18, від 28 квітня 2025 року у справі № 320/34847/23.
Також, у постанові від 24 грудня 2024 року у справі №580/9282/23 Верховний Суд звертав увагу, що при встановленні обставини щодо протиправності призначення й проведення перевірки суди попередніх інстанцій не мають переходити до перевірки підстав позову по суті встановлених під час перевірки порушень податкового та/або іншого законодавства, а відповідно і робити висновки по суті таких порушень.
Відповідно, колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки доводам апелянта щодо внесення позивача до реєстру постачальників електронних комунікаційних послуг, оренди інфраструктури та статистичної природи КВЕД.
Судова колегія висновує, що проведення камеральної перевірки, за результатами якої складено акт № 4800/26-15-24-01-19-03/ НОМЕР_1 від 30 вересня 2024 року, не у спосіб, визначений ПК України, та, як наслідок протиправність результатів такої перевірки, є самостійною та достатньою підставою для висновку про неправомірність прийнятого за наслідками камеральної перевірки рішення Головного управління ДПС у м. Києві № 4893/26-15-24-01-19-13/3035906455 від 31 жовтня 2024 року про виключення з реєстру платників податків фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .
З рішення суду першої інстанції слідує, що мотивами для задоволення позовних вимог слугувало встановлення протиправності винесення спірного рішення по суті. Таким чином, суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги, водночас в мотивувальній частині рішення навів частково помилкове обґрунтування.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб.
З огляду на наведене, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині мотивів, з яких суд першої інстанції виходив, задовольняючи позовні вимоги, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
У контексті доводів апелянта щодо заявленої до відшкодування суми витрат на правничу професійну допомогу, судова колегія враховує таке.
Так, відповідач вважає, що розмір витрат є завищеним та не відповідає ані складності справи, ані обсягу фактично наданих послуг, ані значенню справи для позивача.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі №712/3590/22 від 24 червня 2024 року, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
При цьому, для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність наведених доводів апелянта, з огляду на відсутність переконливих доказів в спростування неспівмірності заявлених до компенсації витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
На підставі встановлених матеріалами справи доказів, тривалості розгляду справи, кількості процесуальних документів; враховуючи категорію спору, його складність, колегія суддів дійшла переконання, що визначені судом першої інстанції витрати відповідають критерію реальності адвокатських витрат, тобто є дійсними та потрібними, а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Щодо розподілу судових витрат у суді апеляційної інстанції судова колегія враховує наступне.
Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до приписів частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи заяву позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу у апеляційному суді у розмірі 6000,00 гривень, суд апеляційної інстанції зауважує, що заявлена до відшкодування сума є неспівмірною із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).
Здійснивши системний аналіз наведених вище доказів понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу у їх співвідношенні до тривалості розгляду справи, складності правовідносин та обсягу вчинених представником позивача дій в процесі підготовки процесуальних документів для забезпечення юридичного представництва інтересів у суді апеляційної інстанції (відзиву на апеляційну скаргу), колегія суддів зазначає, що сума в розмірі 2 000,00 грн відповідає принципу співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу, що підлягає стягненню з відповідача.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 липня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 липня 2025 року залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 2 000,00 (дві тисячі гривень).
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов 

І.О. Грибан