Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 
13.01.2026 р. справа №520/32178/25 Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом
 	Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистрибуційно-логістична компанія "Пілот" (далі за текстом - позивач, заявник)	
до 	Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)	
про	визнання дій протиправними та скасування постанови,	
встановив:
Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дій Головного управління Держпродспоживслужби у Харківській області щодо проведення позапланового заходу державного контролю на виконання наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 21.10.2025 року № 1182 та на підставі посвідчення (направлення) від 21.10.2025 року № 430 на проведення планового (позапланового) заходу державного контролю стосовно дотримання операторами ринку вимог законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров`я та благополуччя тварин у строк з 24 жовтня 2025 року та 27 жовтня 2025 року у Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуційно-логістична компанія «Пілот»; 2) визнання протиправною та скасування постанови від 10.11.2025 року №20 Головного управління Держпродспоживслужби у Харківській області про накладення штрафу за порушення Закону України «Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров`я та благополуччя тварин», законодавства про харчові продукти та корми.
Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що захід державного нагляду (контролю) був призначений безпідставно; проведений із порушенням закону. Твердив, що наслідки такого заходу не можуть бути підставою для винесення рішення про застосування штрафу.
Відповідач із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що захід державного нагляду (контролю) був призначений за наявності визначеної законом підстави - звернення споживача, який безпосередньо був відвідувачем кафе; процедура проведення заходу державного нагляду (контролю) у формі інспектування була дотримана; працівники суб”єкта владних повноважень були допущені до інспектування; результати проведеного заходу державного нагляду (контролю) оформлені правильно; виявлений факт порушення закону у сфері організації виробничої діяльності у закладі громадського харчування (відсутність санітарних книжок окремих працівників) відповідає справжнім обставинам фактичної дійсності; акт перевірки був підписаний суб”єктом господарювання без зауважень; у ході розгляду матеріалів перевірки суб”єктом господарювання не було подано жодних доказів у спростування події та складу виявленого та належно зафіксованого протиправного діяння; міра юридичної відповідальності обрана правильно, застосована без порушення права (інтересу) особи на участь у прийнятті рішення. 
Позов було подано - 09.12.2025р.
Рішення про прийняття позову до розгляду прийнято - 10.12.2025р.
Відзив на позов отримано - 25.12.2025р.
Відповідь на відзив на позов отримано - 29.12.2025р.
Заперечення на відповідь на відзив на позов отримано - 05.01.2026р.
Оскільки одержані судом докази із достатньою повнотою та всебічністю висвітлюють обставини спірних правовідносин, які достеменно відомі учасникам спору; визначені процесуальним законом строки подачі процесуальних документів збігли; незмінне завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень суб”єкта владних повноважень, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.
Тож суд, вивчив доводи усіх наявних у справі процесуальних документів, повно виконав процесуальний обов`язок зі збору доказів, дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозв”язку, проаналізував зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, перевірив обґрунтованість доводів наявних у справі процесуальних документів приєднаними до справи доказами і вирішуючи спір по суті, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
З приєднаних до матеріалів справи доказів судом з”ясовано, що кафе за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Харків, вул.Героїв Праці, 15 використовувалось як Фізичною особою – підприємець ОСОБА_1 , так і заявником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Дистрибуційно-логістична компанія «Пілот».
Фізична особа – підприємець ОСОБА_1 була зареєстрована у якості суб”єкта господарювання – 30.10.2017р. та припинила підприємницьку діяльність – 21.02.2023р.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Дистрибуційно-логістична компанія «Пілот» пройшло передбачену законом процедуру державної реєстрації суб’’єктів господарювання; набуло правого статусу юридичної особи приватного права; значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань під ідентифікаційним кодом – 43094673.
У межах спірних правовідносин кафе у супермаркеті за адресою за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Харків, вул.Героїв Праці, 15 (потужність - UA63120270010096107) використовувалось заявником у межах власної господарської діяльності.
У подальшому - повідомленням від 03.11.2025р. (зареєстровано відповідачем 05.11.2025р. №Вх-057/01-05/15219-25) заявник сповістив суб`єкта владних повноважень про припинення використання потужності реєстраційний номер r-UA-20-29-8006; назва потужності - супермаркет; адреса потужності - UA63120270010096107 за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Харків, вул.Героїв Праці, 15; діяльність: зберігання, реалізація, стаціонарна потужність (ресторан, бар, кафе, піцерія тощо), виробництво харчових продуктів, інгредієнтами яких є виключно продукти рослинного походження та/або перероблені продукти тваринного походження, роздрібна торгівля харчовими продуктами, зберігання, реалізація.
До визначених національним законом України завдань відповідача як суб”єкта владних повноважень у справі ветеринарної медицини та у справі безпечності харчових продуктів належить здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров`я та благополуччя тварин.
Суб”єктом владних повноважень була отримана скарга п.Панової А.О. від 30.09.2025 вх. № П- 938 з приводу порушення вимог законодавства безпечності та деяких показників якості харчових продуктів суб`єктами господарювання ТОВ «ДЛК «ПІЛОТ» та ФО-П ОСОБА_2 на потужностях за адресою: АДРЕСА_1 (далі за текстом – Звернення).
У межах спірних правовідносин за Зверненням від 30.09.2025р. суб”єктом владних повноважень було видано наказ від 08.10.2025р. №1145 про проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) ТОВ «Дистрибуційно-логістична компанія «Пілот» (далі за текстом – Наказ №1).
Із посиланням на Наказ №1 суб”єктом владних повноважень було оформлено направлення на перевірку від 08.10.2025р. №410 у формі інспектування відповідно до ч.1 ст.19 Закону України від 18.05.2017р. №2042-VIII «Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров”я та благополуччя тварин» (предмет перевірки – дотримання вимог п.1 ч.1 ст.48 Закону України від 23.12.1997р. №771/97-ВР «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів») строком дії 09.10.2025р.-10.10.2025р.
Згідно з службовою запискою працівника суб”єкта владних повноважень від 17.10.2025р. №Вн-19.1/7352/25 захід державного нагляду (контролю) за Наказом №1 не був завершений у порядку ч.6 ст.7 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" у спосіб складання відповідного акту з об”єктивних причин.
Тому за Зверненням від 30.09.2025р. суб”єктом владних повноважень було видано наказ від 21.10.2025р. №1182 про проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) ТОВ «Дистрибуційно-логістична компанія «Пілот» (далі за текстом – Наказ №2).
Із посиланням на Наказ №2 суб”єктом владних повноважень було оформлено направлення на перевірку від 21.10.2025р. №430 у формі інспектування відповідно до ч.1 ст.19 Закону України від 18.05.2017р. №2042-VIII «Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров”я та благополуччя тварин» (предмет перевірки – дотримання вимог п.1 ч.1 ст.48 Закону України від 23.12.1997р. №771/97-ВР «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів») строком дії 24.10.2025р.-27.10.2025р.
Захід державного нагляду (контролю) за Наказом №2 був завершений у порядку ч.6 ст.7 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" у спосіб складання відповідного акту від 27.10.2025р. №430 (далі за текстом – Акт №430).
До проведення заходу державного нагляду (контролю) за Наказом №2 працівники суб`єкта владних повноважень були допущені без жодних зауважень.
Фактів відмови у допуску до проведення заходу державного нагляду (контролю) у порядку абз.3 ч.5 ст.7, ст.10 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" судом у ході розгляду справи не виявлено.
За викладеними у тексті Акту №430 власними судженнями суб”єкта владних повноважень заявником було вчинено протиправне діяння у вигляді недотримання вимог ч.1 ст.48 Закону України від 23.12.1997р. №771/97-ВР «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів», а саме: до перевірки не були надані санітарні книжки працівників – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Акт №340 був підписаний уповноваженим представником заявника без зауважень.
Повідомленням від 31.10.2025р. №19.1-057/2/15240-25 заявник відповідно до ст.66 Закону України від 18.05.2017р. №2042-VIII «Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров”я та благополуччя тварин» був сповіщений про призначення на 13:30год. 10.11.2025р. розгляду справи про порушення заявником Закону України «Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров”я та благополуччя тварин» та законодавства про харчові продукти.
Доказів подання заявником до суб”єкта владних повноважень санітарних книжок працівників – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 або будь-яких інших об`єктивних даних, котрі б спростовували висновки Акту №340, матеріали справи не містять.
10.11.2025р. із посиланням на Акт №340 суб`єктом владних повноважень було видано постанову від 10.11.2025р. №20, якою на підставі п.1 ч.1 ст.65 Закону України від 18.05.2017р. №2042-VIII «Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров”я та благополуччя тварин» до заявника застосовано штраф у розмірі – 80.000,00грн.
Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень у формі постанови від 10.11.2025р. №20, заявник ініціював даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб”єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб”єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.
Суд зазначає, що згідно з ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ч.3 ст.13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
За застереженням ч.1 ст.27 Конституції України ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.
Статтею 42 Конституції України проголошено, що кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом; Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Частиною 1 ст.50 Конституції України передбачено, що кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.
Як то указано у ч.2 ст.13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Зі змісту наведених приписів Основного Закону України слідує, що провадження учасниками суспільних відносин - суб”єктами господарювання власної господарської діяльності в умовах, котрі виключають неприйнятий рівень ризику (загрози) життю та здоров”ю людей, є публічним інтересом суспільства, котрий підлягає охороні і захисту Державою через механізми державного нагляду (контролю) та застосування заходів державного впливу (примусу).
До кола актів права, котрі регламентують суспільні відносини в окресленій сфері, належить, зокрема, Закон України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", Закон України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ "Про захист прав споживачів", Закон України від 23.12.1997р. №771/97-ВР "Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів", Закон України від 18.05.2017р. №2042-VIII "Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров”я та благополуччя тварин".
Так, згідно з п.2 ч.1 ст.4 та п.3 ч.1 ст.4 Закону України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ "Про захист прав споживачів" споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції.
Згідно з ч.1 ст.5 Закон України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ "Про захист прав споживачів" Держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.
Суд зважає, що за визначенням ст.1 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища; заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом; спосіб здійснення державного нагляду (контролю) - процедура здійснення державного нагляду (контролю), визначена законом.
Як то указано у ч.8 ст.2 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпечності та окремих показників якості харчових продуктів та у сфері ветеринарної медицини, його територіальні органи зобов`язані забезпечити дотримання з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров`я та благополуччя тварин", виключно вимог частин першої, четвертої, шостої - сьомої, абзацу другого частини десятої, частин дванадцятої - чотирнадцятої статті 4, частин першої (крім вимоги щодо отримання погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення позапланового заходу) та третьої статті 6, частин першої - четвертої, шостої, восьмої - десятої статті 7, частин першої та другої статті 12, статей 13-18, 20, 21 цього Закону.
Згідно з п.1 Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (затверджене постановою КМУ від 02.09.2015р. №667) Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Держпродспоживслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який реалізує державну політику у галузі ветеринарної медицини, сферах безпечності та окремих показників якості харчових продуктів, карантину та захисту рослин, ідентифікації та реєстрації тварин, санітарного законодавства, санітарного та епідемічного благополуччя населення (крім виконання функцій з реалізації державної політики у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження) та у сфері гігієни праці та функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників), з контролю за цінами, попередження та зменшення вживання тютюнових виробів та їх шкідливого впливу на здоров`я населення, метрологічного нагляду, ринкового нагляду в межах сфери своєї відповідальності, насінництва та розсадництва (в частині сертифікації насіння і садивного матеріалу), реєстрації та обліку машин в агропромисловому комплексі, державного нагляду (контролю) у сфері агропромислового комплексу, державного нагляду (контролю) у сферах охорони прав на сорти рослин, насінництва та розсадництва, державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів і рекламу в цій сфері, за якістю зерна та продуктів його переробки, державного нагляду (контролю) за додержанням заходів біологічної і генетичної безпеки щодо сільськогосподарських рослин під час створення, дослідження та практичного використання генетично модифікованого організму у відкритих системах на підприємствах, в установах та організаціях агропромислового комплексу незалежно від їх підпорядкування і форми власності, здійснення радіаційного контролю за рівнем радіоактивного забруднення сільськогосподарської продукції і продуктів харчування.
Тож, у ч.8 ст.2 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" мова йде саме про відповідача як суб”єкта владних повноважень територіальний орган Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.
За змістом абз.1 ч.1 ст.6 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" визначено, що підставами для здійснення позапланових заходів є: подання суб`єктом господарювання письмової заяви до відповідного органу державного нагляду (контролю) про здійснення заходу державного нагляду (контролю) за його бажанням; виявлення та підтвердження недостовірності даних, заявлених суб`єктом господарювання у документі обов`язкової звітності, крім випадків, коли суб`єкт господарювання протягом місяця з дня первинного подання повторно подав такий документ з уточненими достовірними даними або якщо недостовірність даних є результатом очевидної описки чи арифметичної помилки, яка не впливає на зміст поданої звітності. У разі виявлення органом державного нагляду (контролю) помилки у документі обов`язкової звітності він упродовж десяти робочих днів зобов`язаний повідомити суб`єкта господарювання про необхідність її виправлення у строк до п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення. Невиправлення помилки у встановлений строк є підставою для проведення позапланового заходу; перевірка виконання суб`єктом господарювання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виданих за результатами проведення попереднього заходу органом державного нагляду (контролю); звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється територіальним органом державного нагляду (контролю) за наявністю погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу. У такому разі перед початком здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) посадові особи територіального органу державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі, крім документів, передбачених цим Законом, додатково копію погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки. Суб`єкти господарювання мають право не допускати посадових осіб територіального органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходів державного нагляду (контролю), якщо вони не пред`явили документи, передбачені цим абзацом; неподання суб`єктом господарювання документів обов`язкової звітності за два звітні періоди підряд без поважних причин або без надання письмових пояснень про причини, що перешкоджали поданню таких документів; доручення Прем`єр-міністра України про перевірку суб`єктів господарювання у відповідній сфері у зв`язку з виявленими системними порушеннями та/або настанням події, що має значний негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я людини, захист навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави; настання аварії, пожежі, смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання, що було пов`язано з діяльністю суб`єкта господарювання; за рішенням суду; звернення посадових осіб органів місцевого самоврядування про порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства у випадках, коли право на подання такого звернення передбачено законом.
Отже, за загальним правилом обов`язковою передумовою призначення позапланового заходу державного нагляду (контролю) у порядку абз.1 ч.1 ст.6 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" за зверненням фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави є попереднє отримання погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.
Проте, у силу спеціального застереження ч.8 ст.2 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" суб”єкт владних повноважень звільнений від виконання цього обов”язку, позаяк є територіальним органом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.
Отримане суб`єктом владних повноважень Звернення стосувалось шкоди життю та здоров”ю відвідувача закладу громадського харчування унаслідок провадження суб`єктом господарювання підприємницької діяльності у сфері ресторанної справи (діяльність кафе) без дотримання вимог санітарного законодавства, правил безпечності харчових продуктів.
Викладені у Зверненні відомості були отримані зацікавленою особою у результаті з”ясування ситуації з позбавленням життя її матері – ОСОБА_6 (10.03.2021р.), котра за даними досудового розслідування (кримінальне провадження №12021221170000083 від 10.03.2021р.) у період 24.12.2020р.-10.03.2021р. працювала мийником посуду у закладі громадського харчування VILKA, розміщеного у приміщені супермаркету «Рост» за адресою: м.Харків, вул.Героїв Праці, 15 (обставина неофіційної роботи ОСОБА_6 10.03.2021р. установлена обвинувальним вироком Октябрського районного суду м.Полтави від 13.05.2024р. у справі №643/13096/21; провадження №1-кп/554/379/2024).
Відомості стосувались залучення до процесу надання послуг громадського харчування (ТОВ «Дистрибуційно-логістична компанія «Пілот» та ФОП ОСОБА_2 ) на конкретному об”єкті (заклад громадського харчування VILKA, розміщеного у приміщені супермаркету «Рост» за адресою: м.Харків, вул.Героїв Праці, 15) неоформлених працівників (зокрема, ОСОБА_6 ) без санітарних книжок.
Згідно з п.1 постанови КМУ від 13.03.2022р. №303 припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 “Про введення воєнного стану в Україні”.
Водночас із цим, відповідно до п.2 постанови КМУ від 13.03.2022р. №303 за наявності загрози, що має негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я людини, захист навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави, а також для виконання міжнародних зобов`язань України протягом періоду воєнного стану дозволити здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю) на підставі рішень центральних органів виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у відповідних сферах.
Оскільки провадження господарської діяльності у сфері ресторанного господарства (діяльність кафе) із залученням неоформлених у встановленому законом порядку найманих працівників (що об”єктивно виключає отримання цими працівниками медичних книжок) створює загрозу (небезпеку) (тобто несе негативний вплив) та права (інтереси) споживачів – відвідувачів кафе, то у межах спірних правовідносин судом не виявлено підстав для вчинення суб”єктом владних повноважень правомірної та обґрунтованої відмови у призначенні заходу державного нагляду (контролю) за Зверненням.
Окремо суд відзначає, що згідно з ч.1 ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Частиною 1 ст.40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Суспільні відносини з приводу звернення громадян та обігу інформації додатково деталізовані приписами Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі за текстом - Закон №393/96-ВР), Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992р. №2657-ХІI (далі за текстом - Закон №2657-ХІІ), Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI).
Так, згідно з ч.1 ст.1 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За наведеними у ст.3 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" визначеннями: пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства; заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо; скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Як то указано у ст.4 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
З наведеного слідує, що повідомлення громадянина з приводу вчинення учасником суспільних правовідносин діяння з ознаками порушення дисципліни у будь-якій сфері провадження господарської діяльності не може бути кваліфіковано ані у якості пропозиції (зауваження), ані у якості заяви (клопотання), ані у якості скарги, бо є проявом суспільно активної громадянської позиції та виконання громадянського обов”язку, а відтак, не повною мірою підпадає під регулювання Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", у тому числі і в аспекті вимог до оформлення за ст.5 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".
Слушність саме такого тлумачення правової природи повідомлення громадянина з приводу вчинення учасником суспільних правовідносин діяння з ознаками порушення дисципліни у будь-якій сфері провадження господарської діяльності підтверджується як змістом ч.1 ст.15 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", так і змістом ч.1 ст.16 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", де указано, що органи державної влади та місцевого самоврядування (їх посадові особи) зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати звернення громадян, перевіряти викладені у зверненнях громадян факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати виконання прийнятих рішень, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Суд відзначає, що за повідомленням громадянина з приводу вчинення учасником діяння з ознаками порушення дисципліни у будь-якій сфері провадження господарської діяльності суб”єкт владних повноважень згідно з ч.2 ст.19 Конституції України об”єктивно позбавлений фізичної можливості прийняття будь-якого рішення стосовно прав (інтересів) зацікавленої особи, бо таке звернення з приводом виключно для вжиття заходів державного нагляду (контролю) у порядку ч.1 ст.6 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", документально оформлені результати якого згідно з ч.7 ст.7 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" є підставою для застосування заходів державного впливу (державного примусу).
При цьому, унаслідок застосування заходів податкового примусу у порядку ч.7 ст.7 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (або іншого акту законодавства) відновлюються права (інтереси) не зацікавленої особи – повідомлювача про порушення закону, а забезпечується належний рівень правопорядку, тобто забезпечується охорона публічних інтересів суспільства.
Тож, повідомлення громадянина з приводу вчинення учасником суспільних правовідносин діяння з ознаками порушення дисципліни у будь-якій сфері провадження господарської діяльності повинно за суттю відповідати, насамперед, приписам того акту права, положення якого встановлюють правила провадження окремих видів господарської діяльності і містити достатні поза розумним сумнівом відомості про подію, склад, суть, характер протиправного діяння, а зовнішньою формою - відповідати суто формальним ознакам за ст.5 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".
З огляду на викладені вище міркування суд повторює, що отримане у межах спірних правовідносин Звернення містило достатній обсяг інформації для виникнення у органу публічної адміністрації обґрунтованого сумніву у дотриманні згаданими у тексті Звернення суб`єктами права вимог санітарного законодавства у сфері провадження господарської діяльності у сегменті ведення ресторанного господарства, зокрема у спосіб залучення до організації процесу виробництва неоформлених належним чином найманих працівників без санітарних книжок.
Відтак, означене Звернення правомірно було кваліфіковано суб”єктом владних повноважень у якості достатнього приводу для призначення заходу державного нагляду (контролю) у формі позапланової перевірки.
Тож, зміст названого Звернення у даному конкретному випадку не може бути кваліфікований у якості належної та справедливої підстави для визнання неправомірними результатів проведеного заходу державного нагляду (контролю).
Продовжуючи розгляд справи, суд зауважує, що згідно з ч.1 ст.7 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.
Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" на підставі наказу (рішення, розпорядження) оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), яке підписується керівником органу державного нагляду (контролю) (головою державного колегіального органу) або його заступником (членом державного колегіального органу) із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові і засвідчується печаткою.
За правилами ч.3 ст.7 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" у посвідченні (направленні) на проведення заходу зазначаються: найменування органу державного нагляду (контролю), що здійснює захід; найменування суб`єкта господарювання та/або його відокремленого підрозділу або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснюється захід; місцезнаходження суб`єкта господарювання та/або його відокремленого підрозділу, щодо діяльності яких здійснюється захід; номер і дата наказу (рішення, розпорядження), на виконання якого здійснюється захід; перелік посадових осіб, які беруть участь у здійсненні заходу, із зазначенням їх посади, прізвища, ім`я та по батькові; дата початку та дата закінчення заходу; тип заходу (плановий або позаплановий); форма заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд, інспектування тощо); підстави для здійснення заходу; предмет здійснення заходу; інформація про здійснення попереднього заходу (тип заходу і строк його здійснення).
Частиною 6 ст.7 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" визначено, що за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю) складає акт, який повинен містити такі відомості: дату складення акта; тип заходу (плановий або позаплановий); форма заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд тощо); предмет державного нагляду (контролю); найменування органу державного нагляду (контролю), а також посаду, прізвище, ім`я та по батькові посадової особи, яка здійснила захід; найменування юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснювався захід.
Посадова особа органу державного нагляду (контролю) зазначає в акті стан виконання вимог законодавства суб`єктом господарювання, а в разі невиконання - детальний опис виявленого порушення з посиланням на відповідну вимогу законодавства.
Як то указано у ч.7 ст.7 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", на підставі акта, складеного за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) протягом п`яти робочих днів з дня завершення здійснення заходу державного нагляду (контролю) складає припис, розпорядження, інший розпорядчий документ щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу.
Статтею 61 Конституції України проголошено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
За змістом абз.3 ч.1 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" повторне проведення позапланових заходів державного нагляду (контролю) за тим самим фактом (фактами), що був (були) підставою для проведеного позапланового заходу державного нагляду (контролю), забороняється.
Застосовуючи положення наведених норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що у розумінні ст.61 Конституції України та абз.3 ч.1 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" повторним проведенням позапланових заходів державного нагляду (контролю) за тим самим фактом (фактами), що був (були) підставою для проведеного позапланового заходу державного нагляду (контролю) є випадок, коли після оформлення матеріалів одного заходу державного нагляду (контролю) у порядку ч.6 ст.7 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" орган публічної адміністрації видає у порядку ч.1 ст.7 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" новий наказ (рішення, розпорядження) про призначення нового заходу державного нагляду (контролю) за тим же самим приводом та підставою.
Отже, захід державного нагляду (контролю) вважається завершеним виключно з моменту складання акта. Якщо акт не складено з об`єктивних причин, захід юридично вважається незавершеним, незалежно від факту фактичного виходу інспекторів.
Суд нагадує, що у межах спірних правовідносин за Зверненням від 30.09.2025р. суб”єктом владних повноважень було видано наказ від 08.10.2025р. №1145 про проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) ТОВ «Дистрибуційно-логістична компанія «Пілот» (далі за текстом - Наказ №1).
Із посиланням на Наказ №1 суб”єктом владних повноважень було оформлено направлення на перевірку від 08.10.2025р. №410 у формі інспектування відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров”я та благополуччя тварин» (предмет перевірки - дотримання вимог п.1 ч.1 ст.48 Закону України від 23.12.199р. №771/97-ВР «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів») строком дії 09.10.2025р.-10.10.2025р.
Згідно з службовою запискою працівника суб”єкта владних повноважень від 17.10.2025р. №Вн-19.1/7352/25 захід державного нагляду (контролю) за Наказом №1 не був завершений у порядку ч.6 ст.7 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" у спосіб складання відповідного акту з об”єктивних причин.
Тому за Зверненням від 30.09.2025р. суб”єктом владних повноважень було видано наказ від 21.10.2025р. №1182 про проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) ТОВ «Дистрибуційно-логістична компанія «Пілот» (далі за текстом - Наказ №2).
Із посиланням на Наказ №2 суб”єктом владних повноважень було оформлено направлення на перевірку від 21.10.2025р. №430 у формі інспектування відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров”я та благополуччя тварин» (предмет перевірки – дотримання вимог п.1 ч.1 ст.48 Закону України від 23.12.199р.  складає акт№771/97-ВР «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів») строком дії 24.10.2025р.-27.10.2025р.
Захід державного нагляду (контролю) за Наказом №2 був завершений у порядку ч.6 ст.7 Закону України від 05.04.2007р. №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" у спосіб складання відповідного акту від 27.10.2025р. №430 (далі за текстом – Акт №430).
Відтак, суд доходить до переконання про те, що у межах спірних правовідносин захід державного нагляду (контролю) за Наказом №2 не може бути кваліфікований у якості повторного; призначення та проведення цього заходу державного нагляду (контролю) з огляду на предмет перевірки жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів заявника, не створює для заявника жодних самостійних негативних юридичних наслідків, не призводить до погіршення правового становища заявника. 
Тож, ці обставини не можуть слугувати правомірними та справедливими підставами для скасування оскарженого рішення суб’’єкта владних повноважень.
Розглядаючи справу та вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.48 Закону України від 23.12.1997р. №771/97-ВР "Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів" оператори ринку дотримуються таких вимог щодо гігієни персоналу потужностей, який працює у зоні поводження з харчовими продуктами:
1) на потужності допускається персонал, який не має протипоказань щодо поводження з харчовими продуктами та пройшов у цього оператора ринку навчання з питань гігієни персоналу, що підтверджено відповідними записами цього оператора ринку;
2) персонал потужностей періодично проходить навчання щодо гігієнічних вимог до виробництва та обігу харчових продуктів у цього оператора ринку. Періодичність такого навчання встановлюється самим оператором ринку.
Згідно з ч.2 ст.48 Закону України від 23.12.1997р. №771/97-ВР "Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів" забороняється допускати до безпосереднього виробництва харчових продуктів та до обігу харчових продуктів персонал, який має медичні протипоказання до роботи з харчовими продуктами та/або хворіє, та/або є носієм хвороб, що можуть передаватися через харчові продукти та/або через відповідні технологічні процеси, а також якщо існує вірогідність прямого чи непрямого забруднення харчових продуктів.
Персонал потужностей, зазначений в абзаці першому цієї частини, який може перебувати в контакті з харчовими продуктами, повинен негайно повідомити про це оператора ринку.
За наведеними у ст.1 Закону України від 23.12.1997р. №771/97-ВР "Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів" визначеннями: гігієнічні вимоги - заходи та умови, необхідні для управління небезпечними факторами і забезпечення придатності харчових продуктів для споживання людиною з урахуванням їх використання за призначенням, у тому числі, але не виключно, заходи та умови для: первинної продукції; харчових продуктів; процесів виробництва, у тому числі для постачання води, а також обробки, переробки, пакування харчових продуктів; обладнання та інвентарю; потужностей, окремих видів приміщень, у тому числі для агропродовольчих ринків, закладів громадського харчування; транспортування харчових продуктів та відповідних транспортних засобів; поводження з харчовими відходами; персоналу потужностей, який працює у зоні поводження з харчовими продуктами; боротьби із шкідниками і гризунами (п.16 ч.1 ст.1); експлуатаційний дозвіл - документ дозвільного характеру, що видається територіальним органом компетентного органу операторові ринку за результатами інспектування його потужності та посвідчує право оператора ринку здійснювати визначену цим Законом діяльність з виробництва та/або зберігання харчових продуктів тваринного походження (п.22 ч.1 ст.1); заклад громадського харчування - ресторан, бар, кафе, їдальня, закусочна, піцерія, кулінарія, кіоск чи інший заклад незалежно від територіальних ознак (місця) провадження господарської діяльності з громадського харчування та ступеня доступності харчування будь-яким особам (п.27 ч.1 ст.1); переробка - будь-який процес, що істотно змінює первинний харчовий продукт, у тому числі нагрівання, коптіння, консервування, дозрівання, сушіння, маринування, екстрагування, екструзія, або комбінація зазначених процесів (п.641 ч.1 ст.1); перероблений харчовий продукт - харчовий продукт, отриманий у результаті переробки непереробленого харчового продукту. Перероблений харчовий продукт може містити інгредієнти, необхідні для його виготовлення або надання йому особливих характеристик (п.642 ч.1 ст.1) ; потужності - споруди або комплекс споруд, приміщення, будівлі, обладнання та інші засоби, включаючи транспортні засоби, а також територія, що використовуються у виробництві та/або обігу об`єктів санітарних заходів (п.69. ч.1 ст.1).
Тож, кафе за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Харків, вул.Героїв Праці, 15 підпадає під наведене у ст.1 Закону України від 23.12.1997р. №771/97-ВР "Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів" визначення потужності.
Пунктом Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним медичним оглядам (затверджений постановою КМУ від 23.05.2001р. №559; далі за текстом – Перелік №559) передбачено, що санітарні книжки повинні мати працівники підприємств громадського харчування, зокрема: кухарі та кухонні працівники; офіціанти; робітники, що здійснюють кейтеринг (крім іноземних робітників, що здійснюють кейтеринг у процесі обслуговування населення під час проведення фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за наявності у них медичного документа, що підтверджує можливість роботи у сфері громадського харчування) та цехів бортового харчування на авіатранспорті; персонал, який миє обладнання, та прибиральники приміщень; працівники, що мають доступ до миття обладнання, посуду, інвентарю (бригади з обслуговування підприємств для проведення прибирання, миття та дезінфекційних робіт), і працівники, що тимчасово залучаються до роботи на харчових об`єктах.
Згідно з п.6 Порядку проведення обов`язкових профілактичних медичних оглядів та видачі особистих медичних книжок (затверджений постановою КМУ від 23.05.2001р. №559; далі за текстом - Порядок №559) роботодавець забезпечує ведення журналу реєстрації особистих медичних книжок, де зазначаються номер, серія, дата видачі книжки, прізвище, ім`я та по батькові її власника.
За правилами п.10 Порядку №559 особиста медична книжка видається працівникові тільки для проходження медичного огляду, після чого вона підлягає поверненню роботодавцеві, який забезпечує зберігання цієї книжки. В окремих випадках, коли зберігання особистої медичної книжки у роботодавця є недоцільним або неможливим, допускається її зберігання у працівника.
Відтак, суб`єкт владних повноважень не повинен допускати до роботи у закладі громадського харчування - кафе за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Харків, вул.Героїв Праці, 15 (як потужності у розумінні ст.1 Закону України від 23.12.1997р. №771/97-ВР "Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів") найманих працівників без наявності санітарних книжок, а усі фактично допущені до роботи працівники (безвідносно до факту дотримання трудового та податкового законодавства в частині належного оформлення трудових відносин та виконання податкових обов”язків податкового агента) повинні мати санітарні книжки.
Між тим, у межах спірних правовідносин заявник не подав до заходу державного нагляду (контролю) за Наказом №2 ані журнал реєстрації особистих медичних книжок, де зазначені номер, серія, дата видачі книжки, прізвище, ім`я та по батькові її власника відносно згаданих у тексті Акту №430 працівників ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ), ані санітарних книжок ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Частиною 1 ст.65 Закону України від 18.05.2017р. №2042-VIII "Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров”я та благополуччя тварин" визначено, що юридичні особи і фізичні особи - підприємці за порушення встановлених законодавством гігієнічних вимог до виробництва та/або обігу харчових продуктів або кормів, - несуть відповідальність у вигляді накладення штрафу на юридичних осіб у розмірі десяти мінімальних заробітних плат, на фізичних осіб - підприємців - у розмірі шести мінімальних заробітних плат.
Згідно з ст.8 Закону України від 19.11.2024р. №4059-ІХ "Про Державний бюджет України на 2025 рік" з 01.01.2025р. розмір мінімальної заробітної плати складає місячному розмірі - 8.000,00грн.
Суд повторно наголошує, що на суспільні відносини з приводу реалізації відповідачем функцій суб"єкта владних повноважень повною мірою поширюється дія приписів ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст. 2 КАС України.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тлумачення змісту ч.2 ст.19 Конституції України міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.12.2023р. у справі №160/7116/19, де указано, що "52. Водночас судова палата наголошує на тому, що одним із конституційних принципів, на якому повинна базуватися діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування, є принцип, відповідно до якого ці органи, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).
53. Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу “заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом”. Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
54. Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.".
Також суд вважає, що за суттю запровадженого ст.8 Конституції України принципу верховенства права негативні наслідки, спричинені неоднозначністю, суперечливістю чи прогалинами в законодавстві у сфері публічно-правових відносин, не можуть застосовуватись на шкоду приватній особі чи бути підставою для розширеного тлумачення повноважень суб”єктів владних повноважень, а натомість - в окресленому випадку підлягає застосуванню принцип «найбільш сприятливого становища для особи» (favor libertatis). 
Подібні за суттю правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 02.04.2025р. у справі №280/7446/24.
Тому, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що у даному конкретному випадку, допустивши окремих працівників до роботи у закладі громадського харчування за відсутності санітарних книжок, заявник власними усвідомленими діями (тобто активною поведінкою) спричинив виникнення загрози для життя та здоров”я необмеженої кількості людей - відвідувачів кафе (у тому числі і для заявника), а відтак, об”єктивно не міг набути ані легітимних сподівань, ані розумних очікувань на уникнення від покарання (притягнення до міри юридичної відповідальності у вигляді штрафу) за порушення дисципліни у сфері господарської діяльності через будь-які неістотні (несуттєві) обставини. 
Продовжуючи розгляд справи, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений, насамперед, на суб`єкта владних повноважень шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи, що між тим, у силу правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21 не виключає ані визначеного ч.1 ст.77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову, ані використання судом стандартів доказування згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, адже реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути кваліфікована у якості доведеної виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
До того ж, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.
Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.
Окрім того, за сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. по справі №916/3027/21 стандартами доказування: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. 
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
У межах спірних правовідносин суб”єктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі рішення.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк, виявивши під час здійснення заходу державного нагляду (контролю) за зверненням зацікавленої особи – відвідувача кафе факт допуску до роботи у закладі громадського харчування працівників без оформлених санітарних книжок, суб"єкт владних повноважень не міг вчинити жодного іншого правомірного управлінського волевиявлення, окрім застосування штрафу у порядку ч.1 ст.65 Закону України від 18.05.2017р. №2042-VIII "Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров”я та благополуччя тварин".
Окремо суд зважає, що у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.12.2019р. у справі №820/3914/17: 1) саме по собі порушення процедури прийняття акту адміністративного органу може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що таке порушення вплинуло або могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення; 2) певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі); 3) саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом; 4) виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття; 5) дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action – invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним; 5) стосовно процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність; 6) у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акту адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості; 7) ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; 8) межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття; 9) така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №804/639/18.
Суд зазначає, що у межах спірних правовідносин судом за власною ініціативою згідно з ч.4 ст.9 КАС України не виявлено джерел здобуття доказів про те, що суб”єктом владних повноважень у даному конкретному випадку була реалізована управлінська функція контролю із порушенням процедури (дефектами, вадами, недоліками) такого рівня, котрий призводить до спотворення або перекручення обставин фактичної дійсності чи в умовах, котрі явно та очевидно позбавляють права заявника "бути почутим".
Доводи заявника про протилежне з викладених вище міркувань суду підлягають кваліфікації у якості юридично неспроможних.
Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого суб”єктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки – не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.
Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту. 
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
У ході розгляду справи судом не виявлено ані доказів (ані ознак існування таких доказів, ані джерел здобуття таких доказів) того, що перелічені у тексті позову постанови Верховного Суду були винесені у подібних чи аналогічних спорах. 
Тому суд не знаходить підстав для поширення висновків цих постанов Верховного Суду на спірні правовідносини у порядку ч.5 ст.242 КАС України.
Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір". 
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
вирішив:
Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко