ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 643/15146/20
провадження № 61-10999св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Іванова Ольга Володимирівна 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , подані адвокатом Власюк Катериною Петрівною, на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 22 липня 2025 року, додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Обідіної О.І., Дряниці Ю. В., Карпушина Г. Л.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив суд визнати договір від 31 січня 2019 року про надання утримання одному із подружжя, укладений між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 113, недійсним; застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти, отримані за недійсним договором, у розмірі 2 686 087 грн, що еквівалентно 95 000,00 дол. США..
Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 02 серпня 1990 року до 11 травня 2018 року перебував із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, після розірвання якого між ними був укладений договір від 31 січня 2019 року про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Крім того, 31 січня 2019 року між ними укладено договір про надання утримання одному із подружжя, згідно з пунктом 1 якого вони встановили обов`язок сплати ним аліментів на утримання ОСОБА_3 у порядку, строки і на умовах, визначених цим договором. Відповідно до пункту 3 вказаного договору ОСОБА_2 , у зв`язку з вихованням дітей, веденням домашнього господарства та піклуванням про членів сім`ї, не мала можливості працювати та зайняти відповідну посаду, а тому згідно з частиною четвертою статті 76 СК України має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу навіть за умови, що є працездатною.
Вважав, що договір про надання утримання одному із подружжя укладений із порушенням положень закону, оскільки відповідачка не набула права на утримання відповідно до обставин, зазначених у пункті 3 договору, так як за час перебування у зареєстрованому шлюбі вона:
здобула освіту у Житлово-комунальному фаховому коледжі Харківської національної академії міського господарства імені Олексія Миколайовича Бекетова, отримавши диплом молодшого спеціаліста за спеціальністю «Зелене будівництво і садово-паркове господарство», тобто вона могла працювати за відповідною спеціальністю;
перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «НАРГУС» (далі - ТОВ «НАРГУС») у період із 01 квітня 1997 року до 20 травня 2009 року та працювала на посаді маркетолога - представника з реклами і отримувала відповідну заробітну плату.
Положення пункту 12 договору про надання утримання одному із подружжя про пожиттєве право на утримання відповідачки суперечать імперативній нормі абзацу другого частини четвертої статті 76 СК України щодо обмеження строку дії такого права трьома роками.
Вказував про те, що пункт 14 договору про надання утримання одному із подружжя, яким визначено право відповідачки на одностороннє припинення утримання за цим договором та отримання відступного у розмірі 400 000,00 доларів США, суперечать імперативним положенням статті 89 СК України про те, що подружжя, а також особи, шлюб між якими було розірвано, мають право укласти договір про припинення права на утримання взамін набуття права власності на житловий будинок, квартиру чи інше нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати.
З лютого 2019 року до вересня 2020 року він щомісячно сплачував кошти на виконання умов зазначеного договору, всього сплатив грошові кошти у розмірі 2 686 087 грн, що еквівалентно 95 000,00 дол. США. Проте, оскільки договір про надання утримання одному із подружжя є недійсним, то відповідно до положень частини першої статті 216 ЦК України вказані сплачені ним кошти підлягають стягненню з відповідачки на його користь.
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором від 31 січня 2019 року про надання утримання одному із подружжя, яка складається з одноразової грошової виплати еквівалентної 400 000,00 дол. США, що станом на 26 листопада 2020 року, згідно з курсом Національного банку України, складає 11 352 000,00 грн і аліментів, починаючи з жовтня 2020 року до ухвалення судом рішення.
Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_1 на порушення умов договору про надання утримання одному з подружжя від 31 січня 2019 року з жовтня 2020 року припинив сплату аліментів на її користь. 
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір від 31 січня 2019 року про надання утримання одному із подружжя, який було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Івановою О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 113, недійсним. Застосовано наслідки недійсності правочину до договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, отримані за вказаним договором, у розмірі 2 686 087,00 грн, що еквівалентно 95 000,00 дол. США. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір про надання утримання одному із подружжя є недійсним, тобто він не створює юридичних наслідків, а отже, ОСОБА_2 зобов`язана повернути ОСОБА_1 грошові кошти, які отримані нею за недійсним правочином у розмірі 95 000,00 доларів США.
При вирішенні зустрічного позову суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 одноразової грошової виплати, оскільки між сторонами не було укладено відповідного договору про припинення утримання. 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 травня 2023 року (з урахуванням Розпорядження Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану»), залишеним без змін постановою Верховного Суду від 13 грудня 2023 року, рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсними пункти 12 і 14 договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року такого змісту: «пункт 12 Сторони домовились, що Сторона-1 зобов`язана сплачувати Стороні-2 аліменти, визначені цим Договором, пожиттєво.»; «пункт 14 Сторона-2 може письмово звернутись до Сторони-1 з ініціативою про припинення дії договору та отримання одноразової грошової виплати у розмірі 11 102 210 грн, що за курсом Національного банку України станом на дату підписання цього еквівалентно 400 000 доларів США. Сторона-1 зобов`язується протягом 180 календарних днів від моменту такого письмового звернення сплатити Стороні-2 вищевказану суму. У разі здійснення одноразової грошової виплати Стороною-1 на користь Сторони-2 у розмірі та у порядку, визначеному цим пунктом договору, зобов`язання Сторони-1 за цим договором зі сплати аліментів Стороні-2 та цей договір про надання утримання одному із подружжя припиняються.». У задоволенні решти вимог відмовлено за недоведеністю.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти за період із жовтня 2020 року до 11 травня 2021 року у сумі 1 028 969,67 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за недоведеністю.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що положеннями частини четвертої статті 76 СК України не визначено виключний перелік підстав для отримання одним із подружжя утримання після розірвання шлюбу. У пункті 17 оспорюваного договору про надання утримання одному із подружжя його сторони засвідчили, що цей договір відповідає їхнім намірам, вони однаково розуміють значення і умови цього договору, його природу і правові наслідки.
При вирішенні зустрічного позову апеляційний суд виходив із того, що шлюб між сторонами розірваний 11 травня 2018 року, тому згідно з частиною четвертою статті 76 СК України право ОСОБА_2 на утримання припинилося 11 травня 2021 року. 
Короткий зміст заяви
У лютому 2025 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Власюк К. П. звернулася до суду з заявою про перегляд постанови Полтавського апеляційного суду від 24 травня 2023 року за виключними обставинами.
На обґрунтування вимог посилалась на ухвалене Конституційним Судом України Рішення від 29 жовтня 2024 року № 1-р/2024 за конституційним поданням Верховного Суду про відповідність Конституції України частини четвертої статті 75 СК України, яке, на її думку, стосується подібних порушень конституційних гарантій у справі, що переглядається.
Враховуючи можливість застосування аналогії права, вказує про необхідність переглянути постанову апеляційного суду за виключними обставинами та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі.
Звертала увагу, що при розгляді подання Верховного Суду Конституційний Суд України дійшов висновку, що частина четверта статті 75 СК України суперечить частині першій статті 8 Конституції України у системному зв`язку з частинами першою, третьою статті 51 Конституції України.
Вважала, що хоча рішення Конституційного Суду України стосується частини четвертої статті 75 СК України, останнє може бути поширене і на положення частини четвертої статті 76 СК України, які застосовані судом при розгляді цих правовідносин, оскільки встановлення обмеження утримання одного з подружжя трирічним періодом пропорційно порушують конституційні права за схожими принципами, а саме - порушення права на достатній рівень життя, порушення права на охорону приватної сфери, порушення обов`язку невтручання держави у сімейні відносини.
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень суду апеляційної інстанції
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22 липня 2025 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Власюк К. П. про перегляд постанови Полтавського апеляційного суду від 24 травня 2023 року за виключними обставинами відмовлено та залишено в силі постанову Полтавського апеляційного суду від 24 травня 2023 року.
Апеляційний суд не вбачав підстав для задоволення заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Власюк К. П. про перегляд постанови Полтавського апеляційного суду від 24 травня 2023 року за виключними обставинами.
Суд дійшов висновку про неможливість поширення інституту аналогії права при застосуванні рішень Конституційного Суду України в порядку перегляду судових рішень за виключними обставинами, оскільки неконституційними визнаються конкретні норми закону чи іншого правового акту за конкретних обставин справи. В даному випадку Конституційний Суд України зробив свої висновки щодо неконституційності конкретної норми права - частини четвертої, статті 75 СК України, що виключає поширення висновку про неконституційність іншої норми права - частини четвертої статті 76 СК України, щодо неконституційності якої суд відповідного рішення не приймав.
Апеляційний суд зазначив, що прийняте Конституційним Судом України рішення про неконституційність стосується положень частини четвертої статті 75 СК України, а, відтак, його дія поширюється лише на вказану норму права і не може поширюватись на інші, подібні за змістом акти, в тому числі і шляхом застосування аналогії закону, оскільки кожне звернення щодо неконституційності тієї чи іншої норм права вимагає окремого розгляду та окремої правової оцінки на предмет відповідності Конституції України. Застосування рішення Конституційного суду України за аналогією в порядку частини дев`ятої статті 10 ЦПК України суперечить принципу верховенства права та може призвести до невизначеності й порушення прав громадян, що є недопустимим.
Додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року частково задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Левченка В. В. про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн. 
Задовольняючи заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Левченка В. В. про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд виходив із того, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу є співмірною та розумною, виходячи з обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
Короткий зміст вимог касаційних скарг
20 серпня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Власюк К. П. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.
Підставами касаційного оскарження представник заявника зазначаєнеправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права.
03 вересня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Власюк К. П. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року та ухвалити нову, яким у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Левченка В. В. про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну допомогу відмовити. 
Підставами касаційного оскарження представник заявника зазначає неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційні скарги
Касаційні скарги аргументовані тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами та заяви про стягнення витрат на правову допомогу.
Зазначає, що ухвалене Конституційним Судом України Рішення від 29 жовтня 2024 року № 1-р/2024 за конституційним поданням Верховного Суду про відповідність Конституції України частини четвертої статті 75 СК України стосується подібних порушень конституційних гарантій у цій справі. 
Проводячи паралель із абзацом 2 чсастини четвертої статті 76 СК України (застосовного у цій справі), очевидним є те, що положення у цих частинах статей (у частині четвертій статті 75 СКУкраїни - «прожитковий мінімум», у абзаці 2 частини четвертої статті 76 СКУкраїни - встановлення обмеження утримання періодом на З роки) пропорційно тотожно порушують конституційні права особи за схожими принципами: порушення права на достатній рівень життя, порушення права на охорону приватної сфери, порушення обов`язку невтручання у сімейні відносини.Консттуційний Суд України вважає, що частина четверта статті 75 Кодексу сформульована у такий спосіб, що не дає можливості суду визначити справедливі, належні критерії потреби у матеріальній допомозі виходячи із матеріального стану того з подружжя, який її потребує, із рівня його доходів та витрат.
Установлення такого З-річного обмеження отримання аліментів вважає прямим втручанням у приватне (особисте) та сімейне життя особи, що суперечить меті приписів статті 76 Кодексу, які встановлюють право одного з подружжя на утримання після розірвання шлюбу. Періодом «після розірвання шлюбу» виступає весь період життя особи до самої смерті, а не лише 3 роки, як передбачає Сімейний кодекс України. Абз. 2 частини четвертої статті 76 СК України сформульований у такий спосіб, що не дає можливості суду визначити справедливі, належні критерії потреби у матеріальній допомозі, виходячи із матеріального стану того з подружжя, який її потребує, із рівня його доходів та витрат, та матеріального стану того з подружжя, який має її надавати, із рівня його доходів та витрат.
Дії суду свідчать про прояв формального та поверхневого підходу до вивчення матеріалів справи, що є неприпустимим згідно із практикою ЄСПЛ. 
Крім того, оскаржувана постанова, що стосується стягнення витрат на правову допомогу, є формальною, немотивованою та не відповідає вимогам статті 265 ЦПК України. Надані стороною відповідача заперечення суд апеляційної інстанції проігнорував, у оскаржуваній постанові не надав їм жодної оцінки.
Доводи інших учасників справи
Представник ОСОБА_1 - адвокат Левченко В. В. подав відзиви, у яких просить касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Представник ОСОБА_1 - адвокат Левченко В. В. подав до Верховного Суду заперечення на клопотання про звернення до науково-консультативної ради, просив у їх задоволенні відмовити.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалами Верховного Суду від 11 вересня 2025 року та 08 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Салтівського районного суду м. Харкова цивільну справу № 643/15146/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Іванова Ольга Володимирівна про визнання недійсним договору надання утримання одному із подружжя, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення коштів та суми судових витрат та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Іванова Ольга Володимирівна про стягнення заборгованості за договором про надання утримання одному з подружжя.
Матеріали справи № 643/15146/20 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження оскаржених судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 425 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрало законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 423 ЦПК України, підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Наведеним положенням процесуального закону запроваджено правовий механізм перегляду судового рішення, яке набрало законної сили, у зв`язку з виключними обставинами, якими є, зокрема, визнання Конституційним Судом України неконституційним закону або його окремих положень, застосованих судом під час розгляду справи, при умові якщо рішення суду ще не виконане.
У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що постановою Полтавського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 13 грудня 2023 року, скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2021 року та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсними пункти 12 і 14 договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року такого змісту: «пункт 12 Сторони домовились, що Сторона-1 зобов`язана сплачувати Стороні-2 аліменти, визначені цим Договором, пожиттєво.»; «пункт 14 Сторона-2 може письмово звернутись до Сторони-1 з ініціативою про припинення дії договору та отримання одноразової грошової виплати у розмірі 11 102 210 грн, що за курсом Національного банку України станом на дату підписання цього еквівалентно 400 000 доларів США. Сторона-1 зобов`язується протягом 180 календарних днів від моменту такого письмового звернення сплатити Стороні-2 вищевказану суму. У разі здійснення одноразової грошової виплати Стороною-1 на користь Сторони-2 у розмірі та у порядку, визначеному цим пунктом договору, зобов`язання Сторони-1 за цим договором зі сплати аліментів Стороні-2 та цей договір про надання утримання одному із подружжя припиняються.». У задоволенні решти вимог відмовлено за недоведеністю.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року у сумі 1 028 969,67 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за недоведеністю. 
При винесенні вказаної постанови апеляційний суд застосував частину четверту статті 76 СК України, якою передбачено, що право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу один із подружжя має протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. 
Застосувавши вказану норму матеріального права до спірних правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку про недійсність пункту 12 укладеного між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору про пожиттєву сплату аліментів на користь останньої.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Власюк К. П. звернулася до суду з заявою про перегляд постанови Полтавського апеляційного суду від 24 травня 2023 року за виключними обставинами, в якійпосилалась на ухвалене Конституційним Судом України Рішення від 29 жовтня 2024 року № 1-р/2024 за конституційним поданням Верховного Суду про відповідність Конституції України частини четвертої статті 75 СК України, яке, на її думку, стосується подібних порушень конституційних гарантій у справі, що переглядається.
Посилаючись на частину дев`яту статті 10 ЦПК України, просила застосувати аналогію права та поширити вищевказане рішення Конституційного Суду України і на положення частини четвертої статті 76 СК України в частині встановленого трирічного строку, впродовж якого один з подружжя має право на утримання від дня розірвання шлюбу. Зокрема, вважаючи, що обмеження утримання колишньої дружини трьома роками порушує її конституційні права, представник ОСОБА_2 просила застосувати аналогію права, з огляду на визнання неконституційним частини четвертої статті 75 СК України.
Апеляційний суд, вирішуючи вказану заяву, дійшов висновку про неможливість поширення інституту аналогії права при застосуванні рішень Конституційного Суду України в порядку перегляду судових рішень за виключними обставинами, оскільки неконституційними визнаються конкретні норми закону чи іншого правового акту за конкретних обставин справи.
Суд зазначив, що Конституційний Суд України зробив свої висновки щодо неконституційності конкретної норми права - пункту четвертого статті 75 СК України, що виключає поширення висновку про неконституційність іншої норми права - частини четвертої статті статті76 СК України щодо неконституційності якої суд відповідного рішення не приймав. Прийняте Конституційним Судом України рішення про неконституційність стосується положень частини четвертої статті 75 СК України, а, відтак, його дія поширюється лише на вказану норму права і не може поширюватись на інші, подібні за змістом акти, в тому числі і шляхом застосування аналогії закону, оскільки кожне звернення щодо неконституційності тієї чи іншої норм права вимагає окремого розгляду та окремої правової оцінки на предмет відповідності Конституції України. 
Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду.
Встановлено, що Рішенням Конституційного Суду України від 29 жовтня 2024 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду про відповідність Конституції України (конституційність) частини четвертої статті 75 Сімейного кодексу України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частина четвертої статті 75 Сімейного кодексу України.
Ухвалюючи рішення, Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що держава має забезпечувати особам, що втратили працездатність (суб`єкти права на утримання), у розумінні частини третьої статті 75 Кодексу, охорону та захист людської гідності, гарантувати реалізацію конституційного права на достатній життєвий рівень.
Законодавець, перенісши до статті 75 Кодексу умови та інші критерії із площини публічного права в площину приватного права, не забезпечив дієвих механізмів для отримання нужденним членом подружжя матеріальної допомоги від іншого з подружжя для забезпечення належного рівня життя, що свідчить про невідповідність частини четвертої статті 75 Кодексу статтям 8, 46, 48 Конституції України.
Встановлена Конституційним Судом України неконституційність стосувалась конкретної правової норми - частини четвертої статті 75 СК України.
Суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що постанова Полтавського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, про перегляд якої у зв`язку з виключними обставинами заявлено у цій справі, не може бути переглянута у зв`язку з виключними обставинами відповідно до пункту 1 частини третьої статті 423 ЦПК України.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційним судом із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Апеляційний суд не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними. 
Суд апеляційної інстанції також дослідив всі наявні у справі докази щодо понесення витрат на професійну правничу допомогу у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив норми права, які підлягали застосуванню, і дійшов обґрунтованих висновків.
Частково задовольняючи заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Левченка В. В. про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд, ураховуючи, що вартість наданих послуг адвокатом у заявленому заявником розмірі 1 800,00 доларів США, що еквівалентно 74 767,68 грн, є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт), суд зменшив її до 10 000,00 грн.
Колегія суддів вважає такі висновки апеляційного суду правильними.
Інші аргументи касаційних скарг також не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Щодо клопотання про звернення до Науково-консультативної ради при Верховному Суді 
До Верховного Суду надійшло клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Власюк К. П. про звернення до Науково-консультативної ради при Верховному Суді стосовно підготовки наукового висновку щодо застосування норами права, зокрема абзацу другого частини четвертої статті 76 СК України.
Частиною сьомою статті 404 ЦПК України встановлено, що після передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати визначений у ній суддя-доповідач у разі необхідності звертається до відповідних фахівців Науково-консультативної ради при Верховному Суді стосовно підготовки наукового висновку щодо застосування норми права, питання щодо якого стало підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати, крім випадків, коли висновок щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах був раніше отриманий Верховним Судом.
З огляду на вказаний припис, суд не вирішує питання про звернення до Науково-консультативної ради при Верховному Суді за клопотаннями сторін. Суддя-доповідач звертається до відповідних фахівців цієї ради лише у разі необхідності. Таке звернення є правом, а не обов`язком суду. Необхідності у такому зверненні у справі № 643/15146/20 не було., а тому клопотання задоволенню не підлягає.
Щодо клопотання про внесення до Конституційного Суду України конституційного подання
Представник ОСОБА_2 - адвокат Власюк К. П. також заявила клопотання, в якому просить Верховний Суд вирішити питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо перевірки на відповідність статтям 3, 21, 22, 48 Конституції України абзацу другого частини четвертої статті 76 СК України.
Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 46 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України приймає Пленум Верховного Суду.
Верховний Суд не встановив підстав, визначених частиною шостою статті 10 ЦПК України, для ініціювання перед Пленумом Верховного Суду щодо прийняття рішення про звернення до Конституційного Суду України із конституційним поданням, а тому клопотання заявника про внесення до Конституційного Суду України конституційного подання щодо перевірки на відповідність статтям 3,21, 22, 48 Конституції України абзацу другого частини четвертої статті 76 СК України не підлягає задоволенню.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційні скарги залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - залишити без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Власюк Катерини Петрівни про звернення до Науково-консультативної ради при Верховному Суді відмовити.
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Власюк Катерини Петрівни про звернення до Конституційного Суду України із конституційним поданням відмовити.
Касаційні скарги ОСОБА_2 , подані адвокатом Власюк Катериною Петрівною, залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 22 липня 2025 року, додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун