ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
12 січня 2026 року 	м. Тернопіль	Справа № 921/110/23(921/93/24) 	
Господарський суд Тернопільської області
у складі судді Чопка Ю.О.  
за участі секретаря судового засідання Бацько Р.Є. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу 
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІЕРРА", 46008, м. Тернопіль, вул. Старий Поділ, 14 в особі розпорядника майна (особи, на яку покладено виконання обов`язків керівника боржника) Демчана Олександра Івановича, 01302, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 16/108, каб. 17
до відповідача:  ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 
про стягнення 2 772 470,00 грн безпідставно набутих коштів
в межах справи №921/110/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІЕРРА", ідентифікаційний код 42486103

За участі представників:
Позивача: Демчан Олександр Іванович, арбітражний керуючий
Відповідача: Яворський Андрій Васильович, адвокат

Зміст позовних вимог.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ТІЕРРА" звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до Балабана В.А. про стягнення 2 772 470,00 грн безпідставно набутих коштів.
В обґрунтування заявлених позивач посилається на те, що між Товариством та Балабан В.А. було укладено ряд договорів про надання поворотної фінансової допомоги. Виписками по рахунках позивача підтверджується, що за весь період діяльності підприємства ОСОБА_1 перераховано на користь Товариства 697 570 грн в якості надання поворотної фінансової допомоги. Разом з тим позивачем перераховано на рахунок відповідача 3 470 040,00 грн як повернення наданої фінансової допомоги та відшкодування витрат за авансовими звітами. Різницю між наданими та повернутими коштами в сумі 2 772 470,00 грн позивач просить стягнути як безпідставно набутих.
Долучені відповідачем до матеріалів справи копії квитанцій до прибуткових касових ордерів на загальну суму 796 970 грн, на які ОСОБА_1 посилається як на підставу внесення коштів в касу підприємства, просить суд не брати до уваги. Вказані квитанції не доводять факту внесення коштів в касу Товариства, оскільки кошти не надходили на банківський рахунок. Звертає увагу суду на те, що усі кошти здані в касу підприємства так чи інакше мають опинитися на банківському рахунку підприємства, чого в даному випадку не відбулося.
Також звертає увагу суду на те, що в період внесення коштів в касу підприємства, сам ОСОБА_1 був керівником Товариства, тобто був відповідальною особою за внесення відповідних коштів в касу підприємства. Тому при дійсному надходженні коштів в касу підприємства сам відповідач в обов`язковому порядку повинен був внести ці кошти в банк на рахунок Товариства. Разом з тим ці кошти на рахунок Товариства внесені не були.
Звертає також увагу суду на те, що додані відповідачем до матеріалів справи квитанції до прибуткових касових ордерів можуть бути сфальсифіковані, оскільки ліквідатору підприємства не передавалася будь-яка документація товариства, фінансові-господарські документи, печатка.
Щодо коштів в сумі 1 975 500 грн виплачених за авансовими звітами пояснив, що позивачем згідно банківських виписок було встановлено, що вказані кошти були перераховані ОСОБА_1 з рахунків Товариства як відшкодування за те, що відповідачем вчинялися певні дії в інтересах Товариства. Разом з тим, відповідачем не долучено до матеріалів справи оригіналів вказаних доказів. У зв`язку з відсутністю оригіналів, вказані докази не повинні братися до уваги судом.
Також звертає увагу суду на те, що відшкодування за авансовими звітами було проведено товариством через два роки після їх вчинення, що не відповідає звичаям ділового обороту. Таким чином виникає сумнів, що вказані витрати були вчинені в інтересах товариства.
Просить позов задоволити.

Позиція відповідача.
Відповідач у поясненнях від 06.11.2025 (вх.№7803)(а.с.114-119) та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили та пояснили, що між сторонами було укладено ряд договорів про надання поворотної фінансової допомоги, згідно яких ОСОБА_1 надав Товариству позику у розмірі 1 400 540 грн. Вказані коти відповідачу були повернуті. Також зазначив, що за вказаними договорами частина коштів передавалася шляхом зарахування коштів на розрахунковий рахунок, а також спірні 796 970 грн, за договором від 15.10.2018, були передані шляхом внесення в касу, згідно 16 квитанцій. Вказані кошти були внесені відповідачем і в подальшому використовувались товариством в господарській діяльності.
Доводи позивача щодо фальсифікації документів заперечив та зазначив, що по даному факту не порушено будь-яких кримінальних справ як і не проведено жодних експертиз щодо підпису їх ОСОБА_1 . Крім того,з вертає увагу суду на те, що позивач не оспорює договори про надання поворотної фінансової допомоги. Таким чином останні є дійсними.
Також повідомив, що частина коштів була використана ОСОБА_1 під звіт, копії яких були долучені до матеріалів справи. При цьому вказав, що оригіналів зазначених доказів у відповідача немає і не може бути, оскільки оригінали останніх подавалися на юридичну особу.
Звертає увагу суду на те, що всі документи були передані наступному директору. Вважає, що кошти набуті відповідачем з правової підстави, а тому застосування ст.1212 ЦК України в даному випадку є неможливим.
Просить суд в позові відмовити.

Процесуальні дії суду у справі.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 21.10.2024 у справі №921/110/23 (921/93/24) у задоволенні позову відмовлено.
27.04.2025 постановою Західного апеляційного господарського суду рішення Господарського суду Тернопільської області від 21.10.2024 та ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 07.10.2024 у справі № 921/110/23 (921/93/24) залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.09.2025 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІЕРРА" в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Демчана О.І. задоволено частково. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.04.2025 та рішення Господарського суду Тернопільської області від 21.10.2024 у справі № 921/110/23 (921/93/24) скасовано, справу № 921/110/23 (921/93/24) передано на новий розгляд до Господарського суду Тернопільської області.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2025 справу №921/110/23(921/93/24) передано на розгляд судді Ю.О.Чопку.
Ухвалою суду від 24.10.2025 справу №921/110/23(921/93/24) прийнято до розгляду, судове засідання призначено на 19.11.2025.
17.11.2025 представником відповідача через систему "Електронний суд" подав клопотання (вх.№8093 від 17.11.2025) про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІЕРРА" оригінали звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт та квитанції до них. Вказане клопотання обґрунтував тим, що позивач просить суд не брати до уваги при розгляді справи наданих відповідачем копії звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт та квитанції до них. Водночас оригінали вказаних документів повинні бути саме у позивача.
Представник позивача щодо поданого клопотання заперечив та зазначив, що такі документи у товариства відсутні, оскільки не були передані попереднім керівником ліквідатору. Крім того, в матеріалах справи наявні докази щодо вчинення перешкод попереднім керівництвом товариства у діяльності ліквідатора. Зокрема, станом на даний час відкрито кримінальне провадження щодо останнього керівника ОСОБА_2 . Також звертає увагу суду на те, що на момент можливої видачі вказаних коштів ОСОБА_1 саме він був відповідальний за ведення їх обліку. Також ОСОБА_1 був відповідальний за рахунки товариства. Тому якщо би вказані виплати дійсно мали місце, оригінали документів які просить витребувати відповідач, мали би бути надані саме ним.
Також звертає увагу суду на те, що під час першого розгляду справи позивачем піднімалося дане питання і суд відповідними ухвалами витребовував у відповідача оригінали вказаних документів. Однак суду їх надано не було. Тому вважає, що поведінка відповідача в даному випадку є недобросовісною.
За результатом розгляду клопотання про витребування оригіналів в доказів суд відмовив в його задоволенні.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи, в даному випадку заперечень (ч.1 ст.74 ГПК України). Заявляючи клопотання про витребування від позивача доказів, котрими сам відповідач обґрунтовує свої заперечення є ні чим іншим як спробою перекласти свої процесуальні обов`язки на іншу сторону, що є неприпустимим.
Ухвалою від 19.11.2025 відкласти засідання по справі №921/110/23(921/93/24) на 26 листопада 2025 року.
З 26.11.2025 по 10.12.2026 в судовому засіданні оголошувалася перерва.
Ухвалою від 10.12.2026 закрито підготовче провадження по справі №921/110/23(921/93/24) та призначено її до розгляду по суті на 14.01.2026.
14 грудня 2026 року справу розглянуто по суті та, у відповідності до вимог ч.6 ст.233 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 14.03.2023 відкрито провадження у справі №921/110/23 про банкрутство ТОВ "ТІЕРРА", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Демчана О.І.
Постановою суду від 25.06.2024 ТОВ "ТІЕРРА" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Демчана О.І. На даний час провадження у справі №921/110/23 перебуває на стадії ліквідаційної процедури.
Згідно з ч.1 та ч.2 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність) в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.
Зважаючи на наведені вище правові норми, зазначений спір вирішується судом у межах справи про банкрутство №921/110/23.
Між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІЕРРА" (далі Позичальник) та Фізичною особою ОСОБА_1 (далі Позикодавець) були укладені Договори про надання поворотної фінансової допомоги (далі - Договори) № б/н від 15.10.2018, №27/02/201 від 27.02.2019, №04.03.2019 від 04.03.2019, №23.07.2019 від 23.07.2019, №б/н від 25.07.2019, №б/н від 21.08.2019, №30.09.2019 від 30.09.2019, №18.12.2019 від 18.12.2019, №07.08.2020 від 07.08.2020.
Згідно із п.1.1. Договорів Позикодавець надає Позичальнику поворотну фінансову допомогу, а Позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених цими Договорами.
Розділом 2 Договорів сторони погодили умови та строк надання поворотної фінансової допомоги.
Поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України. Згідно наведених договорів позикодавець надав Позичальнику поворотну фінансову допомогу у загальному розмірі 1 494 540,00 грн. 
Поворотна фінансова допомога надається Позичальнику без нарахування процентів або надання інших видів компенсацій як плати за користування такими коштами (п.2.2. Договорів).
Поворотна фінансова допомога надається на строки обумовлені в п. 2.3 Договорів.
Поворотна фінансова допомога підлягає достроковому поверненню за вимогою Позикодавця протягом 15 календарних днів, починаючи з дня вимоги (п.3.1. Договорів).
Повернення грошових коштів проводиться шляхом видачі грошових коштів Позикодавцю з каси Позичальника або шляхом перерахування грошових коштів на особовий рахунок Позикодавця (п. 3.2. Договорів).
Договори вступають в силу з моменту їх підписання та діють у строки обумовлені у кожному правочині включно, але в будь-якому випадку до остаточного виконання Сторонами своїх зобов`язань, що виникли по цих Договорах (п.8.1. Договорів).
Як стверджує Позивач, в ході здійснення процедури розпорядження майном ТОВ "ТІЕРРА", арбітражним керуючим Демчаном О.І. за даними виписок по всіх поточних рахунках Товариства встановлено, що у період з 09.09.2020 по 11.06.2021 Товариство перерахувало на користь відповідача кошти на загальну суму 3 470 040,00 грн, із наступним призначенням платежів:
- " ... часткове повернення поворотної фінансової допомоги" на суму 1 494 540,00 грн;
- "... виплата підзвітних сум згідно авансових звітів за 2018 р без ПДВ" на суму 561 000,00 грн;
- "... виплата підзвітних сум згідно авансових звітів за 2019 р без ПДВ" на суму 1 414 500,00 грн.
На час здійснення вказаних платежів керівником Товариства був ОСОБА_1 (з 20.09.2018 по 07.10.2021), що підтверджується листом ГУ ДПС у Тернопільській області №6602/6/19-00-04-05-06 від 04.04.2023.
Проаналізувавши рух коштів по рахунках Товариства, арбітражним керуючим встановлено, що ОСОБА_1 перерахував на розрахунковий рахунок ТОВ "ТІЕРРА" грошові кошти з призначенням "поворотна фінансова допомога" лише в сумі 697 570,00 грн. Тоді як Товариством було повернуто відповідачу 1 494 540,00 грн. 
Таким чином, позивач стверджує, що грошові кошти на суму 796 970,00 грн були перераховані відповідачу без правової підстави.
Також без правової підстави були перераховані відповідачу і кошти в сумі 1 975 500,00 грн у якості виплат підзвітних сум згідно авансових звітів за 2018-2019 роки, оскільки оригінали доказів на підтвердження понесення даних витрат відповідачем не надано.
Товариством 08.09.2023 на адресу відповідача направлена вимога №02-115/63 від 06.09.2023 про повернення безпідставно набутих коштів.
Невиконання відповідачем вимоги Товариства стало підставою для звернення з даним позовом.

Оцінивши подані сторонами докази на предмет належності, допустимості, достовірності, вірогідності, суд дійшов до наступного висновку.
Предметом спору у цій справі були вимоги ліквідатора юридичної особи про стягнення з фізичної особи – колишнього керівника цієї юридичної особи безпідставно набутих грошових коштів.
Факт укладення між сторонами договорів про надання поворотної фінансової допомоги сторонами не оспорюється.
Згідно зі статтями 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України 29.12.2017 №148 (далі – Положення), визначено порядок ведення касових операцій у національній валюті України юридичними особами (крім банків) та їх відокремленими підрозділами незалежно від організаційно-правової форми та форми власності (далі - підприємства), органами державної влади та органами місцевого самоврядування під час здійснення ними діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності (далі - установи), фізичними особами, які здійснюють підприємницьку діяльність (далі - фізичні особи - підприємці) (далі разом у тексті - суб`єкти господарювання), фізичними особами.
Положення затверджує перелік стандартних документів, які підприємство має оформлювати та/або вести при розрахунках готівкою: прибуткові та видаткові касові ордери, журнали реєстрації прибуткових і видаткових касових документів, касову книгу, книгу обліку виданої та прийнятої старшим касиром готівки, журнал реєстрації прибуткових і видаткових касових документів тощо, а також вимоги щодо їх оформлення.
Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Тобто первинні документи мають містити вичерпну інформацію про відповідну господарську операцію, що дозволило би точно та однозначно її ідентифікувати.
Як вже було вказано вище, відповідачем на підтвердження факту виконання ним умов Договорів надані квитанції до прибуткових касових ордерів.
Разом з тим суд не бере надані відповідачем докази до уваги виходячи з наступного.
За правилами ст. 44 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів та інформації, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством строків, але не менше 1825 днів - для первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством, що складаються особами, визначеними пунктом 133.1 статті 133, підпунктом 133.2.2 пункту 133.2 та пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, а також юридичними особами, які обрали спрощену систему оподаткування, за винятком документів, до яких застосовується більш тривалий строк зберігання згідно з підпунктом 44.3.1 цього пункту.
Таким чином, встановлений законом максимальний строк зберігання первинних та інших документів щодо спірної господарської операції становить 5 років.
Разом з тим до матеріалів справи не долучено доказів на підтвердження проведення даних фінансових операцій, зокрема журнал реєстрації прибуткових та видаткових касових документів та витяги з касової книги за спірний період.
Враховуючи, що керівником Товариства на час внесення спірних коштів в касу підприємства був ОСОБА_1 , саме на ньому лежала відповідальність щодо добросовісного ведення та зберігання документів.
Посилання відповідача на акт приймання-передачі від 08.10.2021 за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 (наступному керівнику Товариства) усі оригінали договорів, видаткових документів, первинні бухгалтерські документи судом відхиляється. Даний акт містить лише загальний перелік переданих документів без детального їх опису. У зв`язку з чим у суду відсутня можливість перевірити достовірність твердження відповідача.
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази передання таких документів ліквідатору.

Також відхиляються судом посилання відповідача на долучені ним до матеріалів справи копії звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, банківських квитанцій.
При цьому суд виходив із наступного.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частиною першою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Як видно із матеріалів справи, до відзиву відповідача на підтвердження наведених вище обставин були додані електронні копії письмових доказів: звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, банківських квитанцій.
В судових засіданнях ліквідатор поставив під сумнів копії наданих документів за відсутності їх оригіналів. Також зазначив, що вказані документи, як і будь-які інші та печатка Товариства, йому попередніми керівниками підприємства не передавались. Зважаючи на це, ліквідатор просив суд не брати до уваги долучені копії документів.
Відповідач оригінали вказаних документів не надав зазначиши про їх відсутність, а також зауважив, що останні повинні бути у позивача.
Порядок подання доказів, письмових доказів у господарському процесі урегульований статтями 80, 91 ГПК України.
Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частини перша - друга статті 80 ГПК України).
За частиною четвертою статті 80 ГПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до частин першої – п`ятої статті 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази у вигляді документів, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина шоста статті 91 ГПК України).
Тлумачення статті 91 ГПК України свідчить, що наведеною нормою визначено загальні вимоги щодо письмових доказів у справі та врегульовано, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Такий наслідок неподання для огляду оригіналу письмового доказу є імперативним, а отже, для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал письмового документа або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу цього письмового документа (висновок щодо інтерпретації статті 91 ГПК України, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 906/1336/19).
Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою справу, зокрема докази, в умовах, які не ставлять її в суттєво невигідне становище у порівнянні з опонентом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03.05.2016 у справі "Летінчич проти Хорватії" (Letincic v. Croatia)).
Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити її, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 757/28231/13-ц, постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 910/6210/20).
Відповідно до частини першої статті 210 ГПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Безпосереднє дослідження доказів тісно пов`язане зі змістом судового доказування, оскільки він є способом сприйняття судом доказів, а також з дотриманням правил про належність та допустимість доказів. Відповідно до принципу безпосередності дослідження судових доказів має проводитися таким чином, щоб суд мав реальну можливість особисто ознайомитися з доказами, які є у справі (див. постанову Касаційного цивільного суду складі Верховного Суду від 27.07.2021 у справі № 357/4897/20).
У постанові від 30.03.2023 у справі № 905/2307/21(905/496/22), на яку посилається скаржник, Верховний Суд сформував правовий висновок щодо процесуальних дій суду під час оцінки поданої учасником справи копії документа у разі сумнівів протилежної сторони чи суду в її відповідності оригіналу.
Так, Верховний Суд вказав, що "тлумачення статті 91 ГПК України свідчить, що наведеною нормою визначено загальні вимоги щодо письмових доказів у справі та врегульовано, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Такий наслідок неподання для огляду оригіналу письмового доказу є імперативним, а отже, для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал письмового документа або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу цього письмового документа.
Судам під час оцінки письмових доказів у справі належить врахувати, що у разі сумнівів в учасника справи чи суду у відповідності поданих одним із учасників справи копій (електронних копій) письмових доказів оригіналу, суд може витребувати у відповідної особи оригінали цих доказів, неподання яких зумовлює наслідком неврахування їх судом як доказів у справі".
Таким чином подані відповідачем докази: копії звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, банківських квитанцій, суд вважає недостовірними, тобто створеними за наявності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.
Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. "condictio sine causa" - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).
Кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).
Виходячи зі змісту цих норм можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.
Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.
Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. постанову Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15).
Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (див. постанову Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18).
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (див. постанови Верховного Суду від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19).
Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.
Підсумовуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.09.2024 у справі № 201/9127/21 зазначила, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.
У пункті 146 вказаної постанови від 25.09.2024 у справі № 201/9127/21 Велика Палата Верховного Суду вказала, що кондикційний позов може поширюватися на речі, визначені як індивідуальними, так і родовими ознаками.
Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна (див. постанову Верховного Суду України від 25.10.2017 у справі № 3-905гс17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 та постанови Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 924/173/19, від 29.05.2019 у справі № 757/42443/15-ц).
Відповідна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 січня 2025 року у справі № 922/3314/21.
З огляду на встановлені під час вирішення даного спору обставини, враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат.
В порядку ст.ст. 123, 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.
Керуючись ст. 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
В И Р І Ш И В :

1.Позовні вимоги задовольнити.
2.Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 (код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіерра", м.Тернопіль, вул. Танцорова, буд.14 (код 42486103) – 2 772 470 (два мільйони сімсот сімдесят сім тисяч чотириста сімдесят) грн. безпідставно набутих коштів.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення сторони вправі оскаржити його до Західного апеляційного господарського суду.
Повний текст рішення виготовлено 21 січня 2026 року.

Суддя Ю.О. Чопко