ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 761/24419/25 Суддя першої інстанції: Кондратенко О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Файдюка В.В.,
суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною і скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :
У червні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач, УПП в Рівненській області), в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати постанови скасувати постанову серії ЕНА №04914754 від 07.06.2025 відносно ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення по справу про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, винесену поліцейським УПП в Рівненській області капралом поліції Ковальчуком В.В.;
- закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02.10.2025 позов залишено без задоволення.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах справи документами підтверджується обмеження максимальної швидкості руху до 50 км/год на ділянці автомобільної дороги Київ-Чоп, якою рухався позивач із швидкістю 104 км/год, що належним чином зафіксовано пристроєм TruCam та відображено у спірній постанові, що свідчить про відсутність правових підстав для її скасування.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано позбавлення позивача права на користування правовою допомогою, що за висновками Верховного Суду є безумовною підставою для скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Крім того, наголошує, що розбіжність у показниках часу на приладі вимірювання швидкості, нагрудній камері та спірній постанові свідчить про те, що зібрані докази не стосуються обставин цієї справи. Підкреслює, що пристрій TruCAM поліцейський тримав у руках, що викривляє показники швидкості, а тому не є належним доказом вчинення правопорушення. Окремо звертає увагу, що судом залишено поза увагою відмову поліцейського у залученні свідків та у відкладенні розгляду справи про адміністративне правопорушення для залучення адвоката. Крім іншого, зауважує на суттєвому порушенні судом першої інстанції строків розгляду справи.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2026 продовжено строк розгляду справи та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження з 10.02.2026.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, поліцейським 1 взводу 3 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області капралом поліції Ковальчуком В.В. прийнято постанову серії ЕНА №4914754 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (далі - спірна постанова), якою до позивача за порушення п. 12.4 Правил дорожнього руху застосовано передбачене ч. 4 ст. 122 КпАП України стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 700,00 грн.
Підставою для прийняття спірної постанови стало те, що 07.06.2025 о 12:16 автомобіль Toyota Prius, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », яким керував позивач, рухався 423 кілометром автомобільної дороги М06 із швидкістю 104 км/год у населеному пункті Крупець, позначеному дорожніми знаками 5.49, 5.50, чим перевищив встановлене обмеження швидкості більше ніж на 50 км/год, чим порушив п. 12.4 Правил дорожнього руху. Із змісту вказаної постанови вбачається, що вказаний факт було зафіксовано приладом TruCam ТС000762, а також реєстратором 473974.
Вважаючи постанову у справі про адміністративне правопорушення незаконною, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить з такого.
Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
У статті 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.
Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину - тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
Згідно із ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин. 
Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.
Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 затверджено Правила дорожнього руху (далі - ПДР).
Згідно з п. 1.1 ПДР останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Приписи п. 12.4 ПДР визначають, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Із змісту глави 5 розділу 33 ПДР вбачається, що знак 5.49 «Початок населеного пункту» вказує на найменування і початок забудови населеного пункту, в якому діють вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах. Знак 5.50 «Кінець населеного пункту» свідчить про місце, з якого на даній дорозі втрачають чинність вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах.
Знаки 5.49 і 5.50 установлюються на фактичній межі забудови, яка прилягає до дороги.
Викладене свідчить, що у межах дії знаку 5.49 і до знаку 5.50 діють правила руху у населених пунктів, за якими, як зазначено у п. 12.4 ПДР рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/код. Порушення відповідних правил на 50 і більше км/год має своїм наслідком притягнення особи до відповідальності, передбаченої, зокрема, ч. 4 ст. 122 КУпАП.
Колегією суддів враховується, що положення ст. 251 КУпАП закріплюють, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За правилами ч. ч. 1-3 ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.
Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до абзаців 1-2 ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
Згідно із ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою, зокрема, забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Отже, положеннями ст. ст. 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено можливість використання поліцією застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису. Крім іншого, судова колегія звертає увагу, що лазерний вимірювач швидкості TruCam є, насамперед, засобом вимірювання із допоміжною функцією фото- та відеофіксації, який конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань, що випливає із змісту Методичних рекомендації щодо використання лазерних вимірювачів швидкості TruCAM для фіксації правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, листа ДП «Укрметтестстандарт» від 01.10.2019 №22-38/49 та від 01.07.2025 №22-38/30.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що факт руху автомобіля автодорогою М06, 423 км, яким керував позивач, зі швидкістю 104 км/год, підтверджується відеозаписом №1749298691_wB000_0607_121811, здійсненим за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCAM № ТС000762, який згідно експертного висновку від 15.12.2023, чинного протягом дії воєнного стану та шести місяців після його припинення чи скасування, придатний до використання та пройшов 03.12.2024 повірку, чинну до 03.12.2025, що підтверджується свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/32860.
Щодо доводів апелянта про розбіжність часу на приладі TruCam, нагрудній камері поліцейського та спірній постанові в якості підстави ставити під сумнів відповідні обставини в якості доказів колегія суддів зазначає, що розбіжність у 2 хвилини у показниках часу на відеозаписах може свідчити лише про відмінне налаштування пристроїв, однак не про належність зафіксованих ними обставин до будь-якої іншої події.
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав стверджувати, що факт руху автомобіля Toyota Prius з реєстраційним номером « НОМЕР_1 », яким керував позивач, зі швидкістю 104 км/год, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.
Щодо доводів апелянта про те, що спірна постанова прийнята з порушенням процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення та без дотримання права позивача на отримання правової допомоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Так, як свідчить зміст відеозапису «export-xwayc», після зупинки автомобіля капрал поліції Ковальчук В.В. представився та повідомив причину зупинки транспортного засобу. Крім того, у подальшому позивачеві були роз`яснені його права та повідомлено, зокрема, про можливість оскарження постанови у судовому порядку у випадку незгоди з нею. При цьому після ознайомлення із змістом відеозапису на приладі TruCam позивач заявив клопотання про відкладення розгляду справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з жаркою погодою та поганою якістю відеозапису, у задоволенні якого поліцейським було відмовлено, а також клопотання про користування правовою допомогою, жодних дій щодо отримання якої позивачем вчинено не було.
Відтак посилання апелянта на порушення поліцейським права останнього користуватися правовою допомогою є безпідставним, позаяк будь-яких дій, спрямованих на її отримання, у тому числі у телефонному режимі, позивачем не вчинялося.
У розрізі наведеного судова колегія зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи.
Судовою колегією враховується, що санкція ч. 4 ст. 122 КУпАП не передбачає застосування адміністративного арешту. Таким чином відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, відтак подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень. Будь-яких аргументів на підтвердження того, що можливе порушення інспектором поліції порядку і процедури розгляду справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності зумовило неправильну оцінку поліцейським доказів вчинення адміністративного правопорушення, позивачем не наведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено.
Встановлені вище обставини роблять нерелевантним посилання апелянта на безпідставне неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, висловлених у постанові від 18.02.2020 у справі №524/9827/16-а, в якій, до того ж, клопотання про надання правової допомоги заявлялося письмово.
З аналогічних за змістом підстав суд апеляційної інстанції відхиляє посилання апелянта не безпідставну відмову поліцейського у залучення в якості свідків інших поліцейських, які були присутні при розгляді справи про адміністративне правопорушення. Більше того судова колегія зауважує, що все спілкування з позивачем з моменту зупинки його автомобіля і до завершення розгляду справи зафіксоване на відеозаписі «export-xwayc», а позивачем не обґрунтовано необхідність допиту в якості свідків інших поліцейських, які були присутні на місці вчинення правопорушення.
Колегія суддів зауважує, що згідно рішення Європейського суду з прав людини в справі «O'Halloran and Francis v. the United Kingdom» будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.
Отже, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний в першу чергу дотримуватись вимог ПДР України. 
Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху (частини перша, друга, третя, четверта, шоста і сьома статті 122).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. 
Із змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді та ч. 3 ст. 2 КАС України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України. 
Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що автомобіль марки Toyota Prius, реєстраційний номер « НОМЕР_2 », яким керував позивач, рухався 423 кілометром автомобільної дороги М06 із швидкістю 104 км/год у населеному пункті Крупець, чим порушив п. 12.4 ПДР, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 122 КУпАП, що належним чином відображено у спірній постанові, яка прийнята відповідно до норм чинного законодавства, є законною та скасуванню не підлягає.
За таких обставин, враховуючи, що належними та допустимими доказами підтверджується факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для скасування спірної у цій справі постанови.
З приводу аргументів апелянта про те, що судом безпідставно перекладено на позивача обов`язок доказування попри приписи ч. 2 ст. 77 КАС України, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відтак, за правилами процесуального закону кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається. Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, доказів, які б спростували правомірність спірної у цій справі постанови, позивачем не надано.
Щодо твердження апелянта про порушення судом першої інстанції строків розгляду справи колегія суддів зазначає, що указане процесуальне порушення не зумовило ухвалення судом першої інстанції неправильного рішення.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року - залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач: В.В. Файдюк 

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев

Повне судове рішення виготовлено 10 лютого 2026 року.